ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2930/23 Справа № 181/4/23 	  	Суддя у 1-й інстанції - Філь О.Є. Суддя у 2-й інстанції - Новікова  Г. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2023 року                                        
Дніпровський апеляційний суд в складі колегії:
головуючого судді Новікової Г.В. 
суддів:Гапонова А.В.,Никифоряка Л.П.
за участю секретаря Панасенко С.С. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на ухвалу Межівського районного суду Дніпропетровської області від 10 січня 2023 року (ухвалену під головуванням судді Філь О.Є. у смт. Межова Дніпропетровської області) у цивільній справі №181/4/23 за позовом ОСОБА_2 до Межівської селищної ради, фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Райська Тетяна Максимівна про визнання недійсними торгів та договору купівлі-продажу, -

В С Т А Н О В И В:

У січні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом разом із яким подав заяву про його забезпечення 
В обґрунтування заяви посилався на те, що Межівською селищною радою незаконно за відсутності будь-яких повноважень на це відповідно до чинного законодавства передала за результатами торгів земельну ділянку комунальної власності у приватну власність. Новий власник земельної ділянки ОСОБА_1 має всі повноваження вчиняти будь-які дії щодо подальшого відчуження земельної ділянки (продаж надання в користування іншим особам тощо), окрім цього, відповідач ОСОБА_1 має повноваження вчиняти дії щодо будівництва об`єктів нерухомості, оскільки цільове призначення земельних ділянок «Для будівництва та обслуговування будівель торгівлі».
У разі початку забудови земельної ділянки це спричинить перешкоди у поверненні земельної ділянки до первісного стану (у комунальну власність) у разі задоволення позовних вимог позивача. Крім того, у разі відчуження права власності іншим особам, виникне необхідність залучати до справи інших (нових) власників, яким може бути відчужене спірне майно або передане у користування. Це не буде сприяти ефективному розгляду справи в розумний строк, перешкоджатиме встановленню обставин по справі, а також здійснить значні складнощі в поверненні майна в первісному (незабудованому) стані.
Враховуючи наведене вважав за необхідне накласти арешт на земельну ділянку; заборонити державним та приватним нотаріусам та реєстраторам прав на нерухоме майно, вчиняти будь-які реєстраційні дії та/або вносити записи до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо відчуження та реєстрації інших речових прав на земельну ділянку; заборонити власнику земельної ділянки ОСОБА_1 вчиняти дії по забудові спірної земельної ділянки.
Ухвалою Межівського районного суду Дніпропетровської області від 10 січня 2023 року заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову задоволено. Накладено арешт на земельну ділянку з кадастровим номером 1222655100:04:064:0023, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Заборонено державним та приватним нотаріусам та реєстраторам прав на нерухоме майно, вчиняти будь-які реєстраційні дії та/або вносити записи до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо відчуження та реєстрації інших речових прав на спірну земельну ділянку.
Заборонено ОСОБА_1 вчиняти дії по забудові спірної земельної ділянки, що передбачені ч. 5 ст. 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить скасувати зазначену ухвалу та постановити нову, якою відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову.
В обґрунтування посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також неповне встановлення обставин, які мають значення для справи та не доведення обставин, які мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими.
Зокрема зазначав, що встановлені ухвалою заходи забезпечення позову є неспівмірними із заявленими позивачем вимогами та порушують його права як законного власника спірної земельної ділянки. Вважає, що забудова ним земельної ділянки не перешкодить поверненню останньої у разі задоволення позовних вимог. Наголошує, що позивач при зверненні із позовом та із заявою про його забезпечення ніяким чином не довів, що підписанням договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки за результатами торгів якось порушено його права. Звертає увагу, що аналогічні заходи забезпечення позову щодо спірної земельної ділянки вже накладались Межівським районним судом у рамках розгляду справи №181/880/22
Сторони не скористались своїм правом на подання відзивів на апеляційну скаргу, що відповідно до ч.3 ст. 360 ЦПК України не є перешкодою для перегляду рішення суду першої інстанції.
В судове засідання з`явилися представник  ОСОБА_2  адвокат- Рябенко В.В. та представник ОСОБА_1 -адвокат Горб Ю.Я.. Від представника Межівської селищної ради надійшла заява про слухання справи у їх відсутність.
Неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України за наявними в ній доказами в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що вона не підлягає задоволенню  з наступних підстав.
Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції, враховуючи інтереси сторін, виходив із того, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду та поновлення порушених прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до частини першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також інших підстав визначених законом.
Пунктами 1,2,4 частини першої статті 150 ЦПК України передбачено, що позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання.
Згідно з частиною третьою статті 150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
При розгляді заяви про забезпечення позову суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Тлумачення статей 152, 153 ЦПК України свідчить, що при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками судового процесу. Суд повинен враховувати інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів.
Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.
Подібних висновків дійшла Велика Палати Верховного Суду у постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом про визнання недійсними торгів та договору купівлі-продажу земельної ділянки за кадастровим номером 1222655100:04:064:0023, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 в забезпечення якого просив накласти арешт на спірну ділянку, заборонити державним та приватним нотаріусам та реєстраторам прав на нерухоме майно вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо спірного майна, а також заборонити ОСОБА_1 вчиняти дії по забудові цієї земельної ділянки.
В обґрунтування зазначав, що ОСОБА_1 , як власник земельної ділянки, може вчинити дії щодо відчуження спірної земельної ділянки та вчиняти її забудову, що у разі задоволення позову спричинить перешкоди у поверненні земельної ділянки, відновлення її первісного стану та спричинить затягування справи у разі передання земельної ділянки у користування чи власність третіх осіб.
Встановивши, що метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, та врахувавши, що вказані способи забезпечення є адекватним захистом для попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність забезпечення позову.
Судом першої інстанції вірно враховано, що між сторонами виник спір, а заходи забезпечення позову є співмірними заявленим вимогам, а також є необхідними і достатніми для забезпечення виконання судового рішення.
Задоволення заяви про забезпечення позову не являється фактичним вирішенням справи по суті і не порушує права відповідача, а лише обмежує його у здійсненні права розпорядження спірним майном на певний період.
З урахуванням викладеного, апеляційний суд приходить до висновку про доцільність вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірну земельну ділянку, заборони здійснення відповідним органам реєстраційних дій щодо неї та заборони відповідачу її забудови. Обрані способи є співмірними із заявленими позовними вимогами щодо необхідності застосування заходів забезпечення, які випливають з фактичних обставин справи та свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цих заходів призведе до ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову, що в силу положень статей 149-153 ЦПК України свідчить про обґрунтованість поданої заяви про забезпечення позову.
Інші доводи апеляційної скарги стосуються питань, які підлягають вирішенню під час розгляду спору по суті позовних вимог та зводяться до незгоди з оскаржуваними судовими рішеннями через тлумачення процесуального законодавства на свою користь, а також не спростовують правильних по суті спору висновків суду першої інстанції.
Посилання апелянта на розгляд іншої справи щодо спірної земельної ділянки, в рамках якої було забезпечено позов, не має преюдиційного характеру для розгляду цієї справи, оскільки такі заходи забезпечення були скасовані в апеляційному порядку.
Враховуючи викладене, оскільки існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову наведені заходи забезпечення позову відповідають вимогам розумності, обґрунтованості, адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову і спроможні забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.
Невжиття таких заходів забезпечення позову призведе до неможливості виконання судового рішення і виникнення між сторонами у справі конфліктних ситуацій.
За наведених обставин судом першої інстанції на законних підставах вжито вказані заходи забезпечення позову.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на те, що апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін, підстав для відшкодування, зміни або перерозподілу судових витрат у відповідності до ст.141 ЦПК України не має.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Межівського районного суду Дніпропетровської області від 10 січня 2023 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено11 квітня 2023 року.

Судді: