П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

10 квітня 2023 р.	м. Одеса	Справа № 420/12947/22	

Місце ухвалення рішення суду 1 інстанції:
м. Одеса;
Дата складання повного тексту рішення суду 1 інстанції:
26.12.2022 року;
Головуючий в 1 інстанції: Білостоцький О.В.

                  П`ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:
                          
                          Головуючого судді – Єщенка О.В.
                           суддів                      – Крусяна А.В.
                                                            – Яковлєва О.В.
        
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 та Департаменту патрульної поліції України на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 грудня 2022 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції України про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому, зокрема, просив:
визнати протиправною бездіяльності Департаменту патрульної поліції щодо невиплати грошового забезпечення у вигляді додаткової винагороди, передбаченої постановою КМУ №168 від 28.02.2022 року, за період з 24.02.2022 року по 26.03.2022 року в розмірі 30000 грн.;
зобов`язати Департамент патрульної поліції нарахувати та виплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з дати звільнення зі служби (з 27.03.2022 року) по день ухвалення рішення суду в порядку, передбаченому постановою КМУ №100 від 08.02.1995 року.
В обґрунтування позову зазначено, що позивач у період з 07.11.2015 року по 26.03.2022 року проходив службу в Департаменті патрульної поліції, а саме в територіальному (відокремленому) підрозділі – Управлінні патрульної поліції України в Одеській області. Наказом Департаменту патрульної поліції від 26.03.2022 року №659о/с позивач звільнений з посади інспектора взводу №2 роти тактико-оперативного реагування УПП в Одеській області.
В порушення положень статті 116 КЗпП України Департамент патрульної поліції не здійснив із позивачем повний розрахунок грошового забезпечення, а саме на момент звільнення зі служби в поліції не нарахував та не виплатив додаткову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року №168, в розмірі 30000 грн.
У зв`язку із чим, посилаючись на приписи статті 117 КЗпП України та фактичну затримку повного розрахунку при звільненні, позивач наполягає на відшкодуванні за рахунок відповідача середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 26 грудня 2022 року адміністративний позов задоволено частково.
Суд визнав протиправною бездіяльність Департаменту патрульної поліції щодо нездійснення остаточного розрахунку грошового забезпечення ОСОБА_1 в день звільнення зі служби в поліції, а саме в частині невиплати додаткової винагороди, передбаченої постановою КМУ №168 від 28.02.2022 року в розмірі 30 000 грн.
Зобов`язав Департамент патрульної поліції нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виплати при звільненні додаткової винагороди, передбаченої постановою КМУ №168 від 28.02.2022 року в розмірі 30000 грн., за період з 27.03.2022 року по 30.08.2022 року включно у розмірі 30 001,36 грн.
В задоволенні іншої частини позовних вимог суд відмовив.
Стягнув з Департаменту патрульної поліції за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 суму сплаченого позивачем судового збору за подання адміністративного позову у розмірі 992,40 грн.
Стягнув з Департаменту патрульної поліції за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1 000 грн.
Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що у період з 24.02.2022 року по 26.03.2022 року позивач мав право на виплату додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року №168, у розмірі 30 000 грн. Не нарахування на користь позивача цієї виплати підтверджує протиправність бездіяльності відповідача щодо забезпечення повного розрахунку із поліцейським на час його звільнення зі служби в поліції.
Таким чином, з посиланням на положення статтей 116, 117 КЗпП України, пунктів 2, 4, 6, 8 Порядку від 08.02.1995 року №100 та пункту 9 Порядку від 06.04.2016 року №260, застосовуючи принцип справедливості та співмірності між розміром невиплачених належних позивачу сум і розміром компенсації за час затримки у розрахунку, суд першої інстанції визначив до відшкодування позивачу середнього заробітку за час затримки виплати додаткової винагороди при звільненні за період з 27.03.2022 року (перший день після звільнення позивача) по 30.08.2022 року включно (останній день затримки перед днем виплати) у розмірі 30 001,36 грн.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду змінити в частині невірного застосування законодавства та висновків Верховного Суду, якими врегульовано питання застосування статтей 116, 117 КЗпП України, в частині невірного способу (формули) розрахунку, а також в частині невірного визначення загальної суми середнього заробітку, який підлягає стягненню з Департаменту патрульної поліції на користь ОСОБА_1 ; зобов`язати Департамент патрульної поліції нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виплати при звільненні додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022 року в розмірі 30000 грн., за період з 27.03.2022 року по 30.08.2022 року включно у розмірі 47247,95 грн.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що судом першої інстанції під час вирішення спору помилково не враховано висновки Верховного Суду у постанові від 30 листопада 2020 року по справі №480/3105/19 та аналогічні висновки Верховного Суду, які зроблені в інших постановах, які у сукупності складають усталену судову практику в цій категорії спорів, та, відповідно, невірно розрахував розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Судом першої інстанції помилково не встановлено розмір усіх належних звільненому працівникові сум, що є необхідним для пропорційного розрахунку розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Акцентуючи увагу на правовій позиції Верховного Суду у постанові від 30 листопада 2020 року по справі №480/3105/19, апелянт вказує, що для розрахунку пропорційного й належного для виплати розміру середнього заробітку слід враховувати, що:
всі належні при звільненні суми становлять 100%, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку за весь час затримки проведення повного розрахунку;
визначається істотність частки невиплачених під час звільнення сум у відсотковому відношенні до всієї суми, яка підлягала виплаті в день звільнення;
прямо пропорційно визначається розмір середнього заробітку, який належить виплатити за весь час затримки проведення остаточного розрахунку по день фактичного розрахунку.
Таким чином, з посиланням на розмір грошового забезпечення, який належав до виплати на час звільнення позивача зі служби в поліції, і відсоткову частку невиплачених сум, а також період затримки у розрахунку, апелянт визначає, що належним до виплати на його користь середній заробіток становить у сумі 47247,95 грн.
При цьому, апелянт наголошує на тому, що застосування принципу співмірності та справедливості під час визначення на користь працівника розміру середнього заробітку за час затримки у повному розрахунку жодним чином не стимулює роботодавця якнайшвидше провести повний розрахунок зі звільненим працівником.
Також, не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, не доведеність обставин, які суд вважав встановленими, а також невідповідність висновків суду обставинам справи, Департамент патрульної поліції подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду в частині задоволених вимог скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що під час ухвалення судового рішення та стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні судом першої інстанції не встановлено одну із основних підстав для нарахування середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку.
Виходячи із системного тлумачення положень статтей 116, 117 КЗпП України, з огляду на рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі №4-рп/2012 та правові позиції Великої Палати Верховного Суду у постановах від 13 травня 2020 року по справі №810/451/17, від 26 лютого 2020 року по справі №821/1083/17, апелянт зауважує, що не виконання роботодавцем обов`язку з проведення повного розрахунку із працівником під час звільнення є триваючим правопорушенням, припинення якого пов`язане з фактичним розрахунком працівника, тобто реальне виконання цього обов`язку.
Відтак, лише на момент припинення вказаного правопорушення, яким є день фактичного розрахунку, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог. При цьому для того, щоб права працівника на виплату йому середнього заробітку за час затримки розрахунків при звільненні вважалися порушеними закінченим складом правопорушення, суду необхідно встановити такі юридично значимі обставини як: невиплата належних працівнику при звільненні сум; проведення із ним остаточного розрахунку.
Таким чином, апелянт наполягає на тому, що лише факт проведення остаточного розрахунку надасть можливість для встановлення обсягу порушених прав. Інакше, навіть у випадку постановлення судом рішення про стягнення на користь працівника середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні станом на дату судового рішення, спір не буде вирішений, адже за відсутності остаточного розрахунку права працівника на виплату середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні надалі вважатимуться порушеними.
Оскільки у спірних правовідносинах між сторонами існує спірна заборгованість у вигляді виплати доплати до грошового забезпечення поліцейським, які забезпечують життєдіяльність населення на період дії карантину, заборгованість за службу у нічний час, заборгованість по індексації грошового забезпечення і по компенсації за невикористану відпустку, а остаточний розрахунок з позивачем не проведений, апелянт вказує на передчасність позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки у розрахунку та відсутність підстав для їх задоволення.
Судом першої інстанції з`ясовано та як встановлено під час апеляційного розгляду, ОСОБА_1 у період з 07.11.2015 року по 26.03.2022 року проходив службу в Департаменті патрульної поліції, а саме в територіальному (відокремленому) підрозділі – Управлінні патрульної поліції України в Одеській області..
Наказом Департаменту патрульної поліції від 26.03.2022 року №659о/с старший лейтенант поліції ОСОБА_1 , інспектор взводу №2 роти тактико-оперативного реагування УПП в Одеській області відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про національну поліцію» звільнений зі служби в поліції з 26 березня 2022 року, з виплатою грошової компенсації за 6 діб невикористаної частини часткової оплачуваної відпустки за фактично відпрацьований час у календарному році, установивши премію за березень в розмірі 132,053 відсотків.
Також, у наказі визначено, що станом на день звільнення стаж служби в поліції для виплати надбавки за вислугу років, надання додаткової оплачуваної відпустки в календарному обчисленні становить 09 років 07 місяців 11 днів.
Сума відшкодування вартості предметів однострою особистого користування, строк носіння (експлуатації) яких не закінчився, складає 4605,26 грн.
На момент звільнення зі служби в поліції позивачу не було нараховано та виплачено додаткову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року №168, в розмірі 30000 грн.
На відповідні звернення позивача, у листах від 07.06.2022 року, від 08.06.2022 року, від 12.07.2022 року Департамент патрульної поліції, з посиланням на положення наказу від 06.04.2016 року №260 та бюджетного законодавства, повідомив, що відповідним наказом на ім`я позивача додаткова винагорода, передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року №168, в розмірі 30000 грн. за період з 24.02.2022 року по 25.03.2022 року не встановлювалась.
Також, Департамент додав, що позивач помилково не був поданий до списку для оформлення наказу про встановлення додаткової винагороди. У зв`язку із виявленням даного факту вказана доплата буде здійснена після надходження фінансування на зазначені цілі від Національної поліції України.
Як свідчать розрахункові відомості та як не заперечується учасниками, додаткова винагорода, передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року №168, в розмірі 30000 грн. за період з 24.02.2022 року по 26.03.2022 року нарахована та виплачена позивачу 31.08.2022 року.
З огляду на те, що відповідач не виконав свій обов`язок із нарахування середнього заробітку за час затримки вказаного розрахунку, позивач звернувся до суду із цим позовом за захистом своїх прав та інтересів.
Дослідивши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційних скарг, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до частин 1, 2 статті 94 Закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 року №580-VIII поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання.
Згідно із пунктом 3 Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 року №260, грошове забезпечення поліцейських визначається залежно від посади, спеціального звання, стажу служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наукового ступеня або вченого звання.
До складу грошового забезпечення входять: 1) посадовий оклад; 2) оклад за спеціальним званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер); 4) премії; 5) одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Зокрема, пунктами 1, 3 постанови Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28.02.2022 року №168 (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, співробітникам Служби судової охорони, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським виплачується додаткова винагорода в розмірі 30000 гривень щомісячно (крім військовослужбовців строкової служби), а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах. 
Виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників). Міністерству фінансів опрацювати питання щодо збільшення видатків відповідним розпорядникам бюджетних коштів для забезпечення реалізації цієї постанови.
У пункті 5 Постанови від 28.02.2022 року №168 визначено, що ця постанова набирає чинності з дня її опублікування та застосовується з 24 лютого 2022 року.
Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні поліцейських не врегульовані положеннями спеціального законодавства. В той же час такі питання врегульовані КЗпП України.
Відповідно до частини 1 статті 47 КЗпП України (в редакції, яка діяла на момент звільнення позивача зі служби в поліції) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Так, відповідно до статті 116 КЗпП України (в редакції, яка діяла на момент звільнення позивача зі служби в поліції) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
За правилами ст. 117 КЗпП України (в редакції, яка діяла на момент виключення позивача зі списків особового складу та до 19.07.2022 року – до дати набрання чинності Закону №2352-IX від 01.07.2022 року) в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
З 19.07.2022 року положення статті 117 КЗпП України передбачають, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Стаття 116 КЗпП оперує поняттям «всі суми, що належать працівнику», а стаття 117 цього Кодексу передбачає санкцію за невиплату відповідних сум при звільненні.
Умовами застосування частини 1 статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу (роботодавця) у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (з відповідного періоду – не більш як за шість місяців).
Водночас, статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу (роботодавця) належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган (роботодавець) повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (з відповідного періоду – але не більш як за шість місяців).
Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Таким чином, у разі невиплати повного грошового забезпечення на день звільнення поліцейського зі служби, підлягає застосуванню відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.
Одночасному врахуванню підлягає правова позиція, висловлена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, відповідно до якої під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Також у постанові Великої Палати Верховного Суду зазначено, що якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). У цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, в тому числі й після прийняття судового рішення.
Враховуючи те, що у справі, яка розглядається, відповідач провів фактичний розрахунок із позивачем щодо виплати суми грошового забезпечення поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП України, то в цьому випадку є підстави для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме для виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Водночас, виходячи із застережень у статті 117 КЗпП України про «належні звільненому працівникові суми», тобто про усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для відповідної категорії осіб, а також із підтвердження права позивача на виплату додаткової винагороди та її не нарахування відповідачем і фактичної виплати спірних сум із затримкою, не знаходять свого правового підґрунтя доводи Департаменту про непоширення вказаних правил трудового законодавства на позивача.
Апеляційний суд враховує, що згідно із наявним в матеріалах справи розрахунковим листом за серпень 2022 року та як не заперечується учасниками справи, додаткова винагорода, передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року №168, в розмірі 30000 грн. за період з 24.02.2022 року по 26.03.2022 року нарахована та виплачена позивачу 31.08.2022 року, тобто поза межами строків, встановлених статтею 116 КЗпП.
Також, згідно із пунктом 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.
Як вказано у пункті 8 Порядку від 08.02.1995 року №100 можливість проведення обрахунку середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, виходячи із кількості саме календарних, а не робочих днів, має бути прямо передбачена законодавством.
Таким законодавством у даному випадку є Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затверджений наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 року №260.
У пункті 9 Розділу І Порядку від 06.04.2016 року №260 передбачається, що при виплаті поліцейським грошового забезпечення за неповний місяць, розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення за повний місяць на кількість календарних днів у місяці, за який здійснюється виплата.
Отже, за змістом Порядку, який є спеціальним для вирішення спірних правовідносин, грошове забезпечення поліцейських обраховується та виплачується з розрахунку календарних днів відповідного місяця їх служби.
Також, судом першої інстанції вірно враховано, що згідно довідки від 16.11.2022 року №2164, виданої Департаментом патрульної поліції, сума грошового забезпечення позивача за 2 місяці, що передують події, з якою пов`язаний розрахунок, складає 39 796,96 грн., а середньоденна 674,52 грн. 
Період затримки виплати сум при звільнені складає 157 календарних днів та обраховується з 27.03.2022 року (перший день після звільнення позивача) по 30.08.2022 року включно (останній день затримки перед днем виплати). 
Таким чином, розмір середнього заробітку за весь час затримки у розрахунку, з урахуванням положень статті 117 КЗпП України (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин та в редакції Закону від 01.07.2022 року №2352-IX), який підлягає стягненню на користь позивача, складає 105 889,64 грн.
Водночас, апеляційний суд враховує, що, як свідчить розрахунковий лист за березень 2022 року, на момент звільнення позивача зі служби в поліції останньому нараховано грошове забезпечення у розмірі 37223,01 грн.
Таким чином, з урахуванням невиплаченої додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року №168, в розмірі 30000 грн., до виплати на момент звільнення позивачу належало 67223,01 грн. (37223,01 грн. + 30000 грн.).
Отже, невиплачене у строки, передбачені статтею 116 КЗпП України, грошове забезпечення складає 44,63% (30000 * 100% / 67223,01) від належного позивачу на момент звільнення зі служби в поліції.
Велика Палата Верховного Суду також неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (Постанова від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц).
Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (позиція Верховного Суду України, висловлена у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16).
Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц): розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Наведена правова позиція також викладена у постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 30 листопада 2020 року у справі №480/3105/19.
Отже, з метою дотримання співмірності між розміром середнього заробітку, пов`язаного із затримкою розрахунку при звільненні, та часткою невиплаченого грошового забезпечення, колегія суддів доходить висновку про те, що нарахуванню на користь позивача підлягає середній заробіток у розмірі 47258,55 грн., що становить 44,63% від 105889,64 грн. – відшкодування в порядку статті 117 КЗпП України.
При цьому, на переконання апеляційного суду, зазначений розмір є об`єктивним, враховує вимушеність позивача звертатись до суду за захистом своїх прав та відсутність у відповідача об`єктивних (непереборних) причин, за яких належне позивачу грошове забезпечення своєчасно не було виплачено.
Не знаходять свого обґрунтованого підтвердження доводи відповідача про неможливість визначити фактичність відшкодування на користь позивача середнього заробітку, оскільки, виходячи саме із цих спірних правовідносин, судом першої інстанції і, як вже перевірено судом апеляційної інстанції, встановлено проведення спірної виплати - додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року №168, поза межами строків, передбачених статтею 116 КЗпП України.
Обставини, які б перешкоджали визначенню розміру відшкодування, не встановлені.
З огляду на наведене у сукупності, колегія суддів погоджується із правильністю висновків суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог про зобов`язання відповідача нарахувати на користь позивача середнього заробітку, але, виходячи із принципу співмірності та обґрунтованості розміру середнього заробітку, на переконання апеляційного суду, відшкодуванню на користь позивача підлягають кошти в межах суми 47258,55 грн.
Враховуючи викладене, оскільки висновки суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову є правильними, але не у повній мірі відповідають нормам матеріального і процесуального права, колегія суддів відповідно до статті 317 КАС України вважає, що судове рішення підлягає зміні в частині визначеного судом першої інстанції розміру оспорюваного відшкодування.
Відповідно до приписів ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Керуючись ст.ст. 9, 308, 311, п. 2 ч. 1 ст. 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції України – залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 грудня 2022 року в мотивувальній та резолютивній частинах – змінити та викласти абзац 3 резолютивної частини рішення наступного змісту:
«Зобов`язати Департамент патрульної поліції нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виплати при звільненні додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінетом Міністрів України від 28.02.2022 року №168 в розмірі 30000 грн., за період з 27.03.2022 року по 30.08.2022 року включно у розмірі 47258 (сорок сім тисяч двісті п`ятдесят вісім) грн. 55 коп.
В іншій частині рішення суду – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її прийняття, але може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

        Головуючий-суддя:                                                                О.В. Єщенко  
         
        Судді:                                                                                        А.В. Крусян  
                                                                                                             
                                                                                                  О.В. Яковлєв