ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2023 року
м. Хмельницький

Справа № 686/1161/21
Провадження № 22-ц/4820/801/23

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії
суддів судової палати з розгляду цивільних справ
Грох Л.М. (суддя-доповідач), Янчук Т.О., Ярмолюка О.І.,
секретар судового засідання Заворотна А.В., 
з участю позивача, апелянтки та її представниці, 
               
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи без самостійних вимог на предмет спору виконавчий комітет Хмельницької міської ради як орган опіки та піклування, Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області в складі судді Чевилюк З.А. від 02 лютого 2023 року та ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 27 лютого 2023 року. 

Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, суд

в с т а н о в и в:

У січні 2021 року ОСОБА_1 , звертаючись в суд з цим позовом до ОСОБА_2 , вказував, що від шлюбу з відповідачкою у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_3 . Спільне життя у них не склалося, рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 18.08.2016 року шлюб між ними розірвано, але фактично відповідачка покинула малолітнього сина ще в березні 2016 року та переїхала проживати в інше місто. З того часу вона не бачила дитину жодного разу, не проявляла інтерес до дитини та не спілкувалася з нею. Дитина проживає з позивачем та перебуває на його утриманні.
Відповідачка ніяк не спілкується з дитиною, не піклується про  сина, не проявляє заінтересованості  в його подальшій долі, не цікавиться успіхами в навчальному та спортивному житті, станом здоров`я, не піклується про фізичний та духовний розвиток, не готує його до самостійного життя. 
Між сторонами укладено договір 06.12.2017 року про визначення місця проживання дитини, умов його утримання та участі батьків у вихованні, проте відповідачка не виконує умови договору. Зокрема, передбачені пунктом 2.1. аліментні зобов`язання у розмірі 3000 грн. щомісячно виконуються нею неналежно, що стало підставою звернення до суду з метою стягнення заборгованості 18000 грн.(заборгованість з серпня 2020 року по січень 2021 року) та нарахування пені:3000х30%(з вересня по жовтень 2020 року)=900 грн.; 6000х31%(з жовтня по листопад 2020 року)=1860 грн.; 9000х30% (з листопада по грудень 2020 року)=2700 грн.; 12000х31% (з грудня по січень2021 року)=3720 грн. Загальна сума до стягнення 27180 грн.
Позивач звертався письмово у Службу у справах дітей та сім`ї Київської міської ради щодо проведення бесіди з ОСОБА_2 для спонукання її виконувати свої обов`язки як матері щодо сина ОСОБА_3 .
Відповідачка не виконує свої обов`язки щодо сина, не бере будь-якої участі у його вихованні. Всі питання щодо виховання та утримання сина вирішуються позивачем самостійно без її участі. Мав місце факт вимагання відповідачем коштів за надання згоди на правочин, де набувачем нерухомості був спільний син. Дитина знаходиться на його утриманні.
Тому позивач просив стягнути з ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 , аліменти в сумі 27180 грн. та позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
У березні 2021 року ОСОБА_2 подала зустрічний позов до ОСОБА_1 про визначення способів її участі у вихованні дитини, який в подальшому за заявою ОСОБА_2 ухвалою Хмельницького міськрайонного суду від 13.10.2021 року залишено без розгляду. 
Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 02 лютого 2023 року з урахування ухвали Хмельницького міськрайонного суду від 27.02. 2023 року про виправлення описки, позов задоволено. Позбавлено  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 батьківських прав відносно неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та стягнуто заборгованість по аліментним зобов`язанням 27180 грн., судові витрати 908 грн.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення та ухвалу суду скасувати як незаконні та відмовити у позові. Вказує, що неможливість участі матері в житті дитини спричинена об`єктивними причинами, зокрема, вона проживає в іншому місті, між нею та позивачем існують неприязні стосунки, позивачем не доведено свідоме ухилення нею від виконання батьківських обов`язків. На її думку, суд не дав належної оцінки належності та допустимості доказів, наданих позивачем. Суд помилково взяв до уваги скриншоти листування в додатку Viber з ОСОБА_2 , хоча це не є належним доказом, оскільки неможливо ідентифікувати осіб, які здійснюють листування та існує технічна можливість зміни інформації. Постанова про відкриття виконавчого провадження від 07.08.2020 року на підставі виконавчого напису нотаріуса від 24.07.2020 року теж не є належним та допустимим доказом, оскільки постановою Хмельницького апеляційного суду від 15.03.2022 року вказаний виконавчий напис визнано таким, що не підлягає виконанню. Характеристика рядового поліції Ярощинка Р.Р. без зазначення дати видачі не є належним доказом у справі. Висновок спеціаліста-психолога не містить інформації щодо предмета доказування і є недопустимим у зв`язку з неврахуванням психологом фактичних обставин справи. Позивачем не було порушено питання щодо поновлення процесуальних строків на подання виписки з 01.08.2020 року по 31.01.2021 року по карті ПриватБанку.
У відзиві ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу відхилити як безпідставну, а рішення та ухвалу суду залишити без змін. Вказує, що факт свідомого ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків підтверджується його зверненнями та відповідями Служби у справах дітей міста Хмельницького та Києва; повідомленнями навчальних та медичних закладів. Висновком органу опіки та піклування також визнано доцільним позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 стосовно сина ОСОБА_1 . Посилання апелянтки на неналежність доказів є безпідставними.
В засіданні апеляційного суду апелянтка та її представниця підтримали апеляційну скаргу з викладених в ній мотивів.
Позивач просив відхилити апеляційну скаргу як безпідставну.
Апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Так, відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Хмельницького  міськрайонного суду від 18.08.2016 року у справі №686/10442/16-ц.
У цьому шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_4 в них народився син ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 . 
Син сторін ОСОБА_3 зареєстрований і постійно проживає разом з батьком ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 . 
06.12.2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено   нотаріально посвідчений договір про визначення місця проживання дитини, умов її утримання та участі батьків у вихованні дитини. Сторони домовилися про місце проживання дитини з батьком ОСОБА_1 . Пунктом 2.1. договору передбачено обов`язок матері сплачувати батькові кошти на утримання сина в сумі 3000 грн. у безготівковій формі на рахунок картки № НОМЕР_2 в ПАТ «Приватбанк». Сторони обумовили також порядок участі батьків у вихованні та спілкуванні з дитиною. 
Згідно відомостей, наданих навчальними закладами,   що відвідувала дитина, лікувальним закладом, питаннями навчання, розвитку   дитини, її здоров`я займався виключно   батько ОСОБА_1 .
Заборгованість відповідачки по аліментах на утримання дитини згідно договору від 06.12.2017 року за період з серпня 2020 року по січень 2021 року складає 18000 грн. Згідно з ст. 196 СК України та пунктом 3.14 договору за прострочення аліментів нараховано пеню: 3000 х 30% (з вересня по жовтень 2020 року)=900 грн.; 6000 х 31% (з жовтня по листопад 2020 року) = 1860 грн.; 9000 х 30% (з листопада по грудень 2020 року)=2700 грн.; 12000 х 31% (з грудня по січень2021 року)=3720 грн. Загальна заявлена сума до стягнення 27180 грн.
       Матір ні в який спосіб не спілкується з дитиною з часу припинення спільного проживання сторонами, не турбується про його здоров`я, розвиток, навчання, не приймає участі у житті сина. За час розгляду справи в суді з січня 2021 року по   лютий 2023 року відповідачка також не бачилася та не спілкувалася з сином, не вчиняла жодних дій щодо налагодження з ним стосунків. Мати самоусунулася від участі у житті сина, не проявляє бажання та намагання з ним спілкуватися. Всі витрати по утриманню ОСОБА_3 несе батько, розвитком та вихованням дитини також займається виключно батько. Дитина ідентифікує як маму дружину батька ОСОБА_5 , знаючи при цьому, що його народила відповідачка.
Відповідно до висновку виконавчого комітету Хмельницької міської ради №3913/01-31 від 26.11.2021 року як органу опіки та піклування позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 стосовно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , визнано доцільним.
Наведене підтверджується матеріалами справи.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка злісно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо сина ОСОБА_3 , судом не встановлено жодних об`єктивних перешкод для її участі у вихованні дитини, спілкування з нею. Впродовж тривалого часу розгляду справи вона не змінила свого ставлення до дитини, продовжувала свідомо нехтувати своїми батьківськими обов`язками - не бачилася та не спілкувалася з сином, не вчиняла жодних дій щодо налагодження з ним стосунків. Тому наявні підстави для позбавлення її батьківських прав, що відповідатиме інтересам дитини. Заборгованість по аліментах та пеня згідно умов договору від 06.12.2017 року підлягає стягненню в сумі 27180 грн. 
З таким висновком суду першої інстанції апеляційний суд погоджується, зважаючи на таке.
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства»).
За частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства»  кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного  і соціального розвитку.
Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).
Відповідно до частини сьомої статті 7 СК України  дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.
Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина перша статті 155 СК України).
Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. 
Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.
За змістом пункту 2 частини першої статті 164 СК України  ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна оцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
Згідно з ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»  суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав та свобод людини та практику ЄСПЛ як джерело права.
Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Згідно з частиною 1 статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
У рішенні від 16 липня 2015 року справі «Мамчур проти України» (заява  № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.
У рішенні ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» Суд наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
За змістом ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.   Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доводи апеляційної скарги про недоведеність свідомого ухилення відповідачкою від виконання батьківських обов`язків щодо сина ОСОБА_3 є безпідставними.
Так, за інформацією Хмельницького ЦПМСД № 2 від 28.12.2020 року № 30-Я з моменту укладення договору про медичне обслуговування з лікарем-педіатром під час відвідин лікаря дитину ОСОБА_3 супроводжував батько, він же й укладав договір. 
Згідно з довідкою Хмельницького ДНЗ № 35 від 23.12.2020 року № 01-03/47 за весь перебування ОСОБА_3 у ДНЗ (з 20.11.2017 року про 31.05.2019 року) мати дитини у дошкільному закладі не з`являлася. Вона не була присутня на святкових ранках, батьківських зборах, не брала ніякої участі у вихованні сина.
Аналогічну інформацію надала Хмельницька ССЗШ № 1 (лист від 23.12.2020 року № 01-42/835) - мати ОСОБА_2 не з`являлася в навчальному закладі і не цікавилася навчанням сина, з керівництвом педагогами закладу, батьківським комітетом не знайома, не цікавилася раціоном харчування дитини, жодної участі у громадському житті школи та класу не брала. В свою чергу батько приділяє належну увагу вихованню сина.
Згідно з висновком органу опіки та піклування виконавчого комітету Хмельницької міської ради №3913/01-31 від 26.11.2021 року на засіданні комісії з питань захисту прав дитини 10.11.2021 року ОСОБА_2 була присутня особисто і ствердила, що не бачилася з сином ОСОБА_3 протягом 5 років, а також ні в садочок, ні в школу до сина не приходила і не телефонувала педагогам. Не надала комісії жодних документів, які б свідчили про її участь у вихованні дитини. Надала копії свідоцтва про шлюб з ОСОБА_7 , свідоцтва про народження сина ОСОБА_8 , 2019 р.н., заяви-згоди на поїздку дитини за кордон.
Ці пояснення ОСОБА_2 цілком узгоджуються з поясненнями ОСОБА_1 про те, що вона залишила з ним сина, коли тому було 1,5 роки і дитина перебувала на грудному вигодовуванні. З того часу вона з сином не спілкується, не відвідує його, сімейні зв`язки між ними відсутні.
Всупереч ст.ст.12, 81 ЦПК України ОСОБА_2 не надала і суду жодних документів, які б свідчили про її участь у вихованні дитини чи наявність обставин, які об`єктивно перешкоджали виконанню батьківських обов`язків щодо сина ОСОБА_3 .
Ті обставини, що вона проживала в місті Києві, була вагітна і народила в іншому шлюбі дитину у 2019 році не є об`єктивними непереборними перешкодами виконанню нею батьківських обов`язків щодо сина ОСОБА_3 , спілкуванню з сином та участі в його житті у різний спосіб, в тому числі за допомогою телефонного зв`язку, месенджерів та соцмереж.
Як ствердили сторони в засіданні апеляційного суду, з початком повномасштабної агресії росії проти України, позивач з сином виїхав у Італію, а потім у Польщу, де проживають дотепер. Відповідачка з молодшим сином виїхала до Великої Британії, де мешкають досі. Спілкування між нею та сином ОСОБА_3 у будь-який спосіб відсутнє і на цей час. 
Апелянтка в апеляційному суді також підтвердила, що ще будучи в Україні позивач повідомляв її про травму сина (перелом руки) і перебування його у лікарні, проте вона не приїздила до дитини, лише надіслала кошти на лікування. 
В свою чергу апелянтка не надала жодних доказів на підтвердження нібито вчинення їй перешкод у спілкуванні з дитиною її батьком.
За інформацією Хмельницького міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді від 06.08.2021 року № 111/01-23 в ході психологічних консультацій психологом центру з дитиною ОСОБА_3 в період з 22.07.2021 року по 06.08.2021 року з використанням проективних методик, спостережень, бесід та тестів дитина визначала як своїх батьків тата ОСОБА_6 та його дружину ОСОБА_5 (в подальшому він називав її мамою). Біологічну матір ОСОБА_2 дитина не вказує і серед своїх близьких людей, якими є сестра ОСОБА_9 , бабуся, прадідусь і прабабусі. 
Вказаний письмовий         доказ містить інформацію щодо предмета доказування, не спростований стороною відповідача, тому суд першої інстанції обґрунтовано взяв його до уваги. 
В оскаржуваному рішенні суд першої інстанції не посилався як на доказ на скриншоти листування позивача в додатку Viber з ОСОБА_2 , хоча остання не заперечувала факт надання нею згоди на набуття нерухомого майна дитиною і спілкування між сторонами з цього приводу. 
Суд не взяв до уваги і характеристику ОСОБА_1 як працівника поліції, постанову про відкриття виконавчого провадження, тому твердження апелянтки про недопустимість цих доказів не має істотного значення для вирішення спору. 
Виписка про рух коштів з 01.08.2020 року по 31.01.2021 року по карті ПриватБанку дійсно прийнята судом без вирішення питання поновлення процесуальних строків, проте це порушення не є підставою для скасування судового рішення відповідно до ч.3 ст. 376 ЦПК України. 
З врахуванням належно оцінених доказів у справі в їх сукупності відповідно до ст. 89 ЦПК України суд першої інстанції правильно констатував, що відповідачка ОСОБА_2 уже багато років, з 2016 року, проживає окремо від сина ОСОБА_3 , її батьківство щодо дитини носить суто формальних характер - вона увесь цей час у жодний спосіб не спілкується з дитиною, не відвідує та не цікавиться нею, попри те, що позивач не чинить їй перешкод у цьому.
Сімейні зв`язки між біологічною матір`ю ОСОБА_2 та її сином ОСОБА_3 вже давно втрачено саме з вини матері, а дитина вважає своєю мамою дружину батька.
Позбавлення батьківських прав дійсно є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). 
Разом з тим, поведінка матері щодо дитини впродовж розгляду цієї справи в судах цілком свідчить про наявність вини матері у її відсутності в житті дитини та те, що змінити її ставлення до дитини у кращу сторону неможливо. 
Відтак рішення про позбавлення матері батьківських права щодо сина ОСОБА_3 як наслідок її злісного ухилення від участі у вихованні дитини є в повній мірі законним та обґрунтованим і відповідає якнайкращим інтересам дитини. 
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду.
Апеляційна скарга не містить доводів щодо неправильності висновків суду в частині стягнення боргу по аліментах, відтак апеляційний суд не перевіряє в апеляційному порядку рішення в цій частині.
Рішення суду ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області 02 лютого 2023 року та ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 27 лютого 2023 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 05 травня 2023 року.

Судді                                         Л.М. Грох

                                                Т.О. Янчук

О.І. Ярмолюк