Постанова
     Іменем України
 
Єдиний унікальний номер справи 376/2936/17	 	
Номер апеляційного провадження 22-ц/824/5375/2023	
Головуючий у суді першої інстанції С. І. Віговський	
Суддя -доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач        	
14 червня 2023 року                                                                                                       місто Київ
                                     Справа № 376/2936/17
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ 
 
головуючого - Поливач Л. Д. (суддя - доповідач), 
суддів Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І. 
 
секретар судового засідання Рудик О.Л.
 
сторони
 
позивач                              ОСОБА_1 
відповідач                         ОСОБА_2 
 
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу особи, яка на час ухвалення рішення не брала участі у справі ОСОБА_3 , подану представником ОСОБА_4 , на рішення Сквирського районного суду Київської області від 11 грудня 2017 року, ухвалене у складі судді Віговського С. І., в приміщенні Сквирського районного суду Київської області,
у с т а н о в и в :
 
У грудні 2017 року позивач ОСОБА_1 , який діяв в своїх інтерсах та в інтересах неповнолітньої дочки ОСОБА_1 , звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності  на квартиру за набувальною давністю.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що з 2006 року він разом із своєю дочкою ОСОБА_5 проживають у квартирі АДРЕСА_1 , з господарським будівлями та спорудами, житловою площею 20,90 кв.м. Власником вказаної квартири є ОСОБА_2 , яка тривалий час проживає за іншою адресою, квартирою не користується. Спірна квартира перебуває у користуванні позивачів, які утримують її у належному стані, ОСОБА_1 сплачує усі комунальні послуги, здійснює ремонт. 
Також у позові зазначено, що позивачі є добросовісними користувачами вказаного житла, які фактично з 2006 року відкрито володіють та користуються нерухомим майном, оскільки звернень державних органів, органів місцевго самоврядування, фізичних і юридичних осіб з приводу незаконного проживання в квартирі позивачі не отримували. 
ОСОБА_1 важав, що з урахуванням того, що він разом з дочкою проживають у спірній квартирі більше десяти років та фактично володіють відкрито вказаним нерухомими майном, тому позивачі вважаються такими, що правомірно, за набувальною давністю, набули право власності на вказане нерухоме майно. Також у позові вказано про те, що ОСОБА_2 не заперечує проти визнання права власності за набувальною давністю на спірне нерухоме майно за позивачами ОСОБА_1 та неповнолітньою ОСОБА_1 . 
У зв`язку із зазначеним позивачі просили визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_1 по частині за кожним право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 38,10 кв.м., житловою площею 20,90 кв.м., що належить на праві власності ОСОБА_2 .
Рішенням Сквирського районного суду Київської області від 11 грудня 2017 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_1 , по частини за кожним, право власності на квартиру АДРЕСА_1 , з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 38,10 кв.м., житловою площею 20,90 кв.м., що належала на праві власності ОСОБА_2 .
Не погоджуючись із рішенням суду ОСОБА_3 , як особа, яка не брала участі у цій справі, вважаючи, що даним рішенням суд вирішив питання про його права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що про розгляд судом цієї справи ОСОБА_3 стало відомо після того як у вересні 2022 року його було залучено до участі у справі у якості третьої особи на стадії перегляду рішення Сквирського районного суду Київської області від 11.12.2017 за нововиявленими обставинами за заявою ОСОБА_2 . Вказав, що оскаржуване рішення є незаконним і порушує його права та обов`язки, оскільки він був власником спірної квартири з 2002 року по 2010 рік, та у вказаний період позивачі у належній йому квартирі не проживали. Згідно договору купівлі - продажу 03.12.2010 ОСОБА_3 продав ОСОБА_2 належну йому на праві власності квартиру, як майно, що не мало жодних обтяжень. Будь - які застереження про існування прав позивачів або інших осіб на квартиру були відсутні. Проте оскаржуваним рішенням суд вирішив питання про його права та обов`язки, оскільки судом у рішенні було встановлено, що ОСОБА_1 , разом з дочкою ОСОБА_1 , проживали у спірній квартирі з 2006 року до 2010 року, коли її власником ще був ОСОБА_3 . Цим суд фактично встановив, що ОСОБА_3 продав квартиру ОСОБА_2 з обтяженням, прихованим продавцем, що суперечить умовам договору купівлі - продажу квартири від 03.12.2010. Апелянт вважає, що у зв`язку із зазначеним та з урахуванням положень ст. 659 ЦК України, у покупця виникло право вимагати зниження ціни та вимагати від продавця квартири сплатити покупцю різницю між повною вартістю квартири, що фактично сплаченою та зниженою ціною, що прямо порушує права та обов`язки ОСОБА_3 як сторони правочину, адже квартира ним була продана без жодних обтяжень, а судом було створено підстави для виникнення у ОСОБА_3 перед ОСОБА_2 обов`язків за ст. 659 ЦК України. 
Вказав, що ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції не врахував відсутність у матеріалах справи будь - яких доказів на підтвердження зазначених у позові обставин щодо проживання позивачів у спірній квартирі з 2006 року. Також матеріали справи не містять доказів проживання ОСОБА_2 у вказаний період за іншою адресою. Судом не враховано обставини місця реєстрації позивачів у спірній квартирі з 2012 року. Звернув увагу на те, що позов про право власності за  набувальною давністю не може заявляти особа, яка володіє майном за волею та дозволом власника і завжди знала, хто є власником цього майна.
Крім того зазначив, що судом було безпідставно прийнято визнання відповідачем позову, що суперечить закону та порушує права апелянта, оскільки у заяві від 11.12.2017 жодного слова не вказано про визнання відповідачем позову, а лише зазначено, що позовні вимоги відповідач підтримує у повному обсязі.
Встановлюючи особу ОСОБА_3 судом апеляційної інстанції було перевірено наступне.
Так, згідно договору купівлі - продажу квартири від 03.12.2010, посвідченого державним нотаріусом Сквирської районної державної нотаріальної контори Савченко   М. А., зареєстрованого в реєстрі за № 4125, ОСОБА_6 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) продав, а  ОСОБА_2 купила квартиру АДРЕСА_1 (а.с.10-11, т. І).
Рішенням Сквирського районного суду Київської області від 21 травня 2010 року у справі 2-412/2010 визнано ОСОБА_7 батьком ОСОБА_6 . В актовий запис про народження №1, складений 06.02.1986 виконкомом Малочернявської сільської ради  Ружинського району Житомирської області на ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , внесено відомомсті про батька дитини, вказано батьком дитини ОСОБА_7 , змінено прізвище дитини з " ОСОБА_8 " на " ОСОБА_9 ", по батькові з " ОСОБА_10 " на " ОСОБА_11 ". Рішення суду набрало законної сили 21.06.2010 (а.с.41, т. ІІ).
07.12.2010 внесено зміни до актового запису №1, складного 06.02.1986, Малочернявською сільською радою Ружинського району Житомирської області, змінено прізвище дитини з " ОСОБА_8 " на " ОСОБА_9 ", по батькові з " ОСОБА_10 " на " ОСОБА_11 ", що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про внесення до актового запису змін (доповнень) (а.с.42, т. ІІ).
04.01.2011 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було отримано паспорт громадянина України, серії НОМЕР_2 (а.с.185-186, т. І)
02.02.2011 ОСОБА_3 видано карту фізичної особи - платника податків про одержання ідентифікаційного номера - НОМЕР_1 .
Зазначені документи були досліджені судом апеляційної інстанції. Такі документи повністю підтверджують ті обставини, що ОСОБА_6 у 2010 році на підставі рішення Сквирського районного суду Київської області від 21 травня 2010 року у справі № 2-412/2010, змінив своє прізвище та по батькові. Отже, ОСОБА_6 та ОСОБА_3 є однією і тієюж особою.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Позивач ОСОБА_1 досягла повноліття ІНФОРМАЦІЯ_3 . 
Також, з метою встановлення кола спадкоємців майна померлого ОСОБА_1 , апеляційним судом було витребувано від приватного нотаріуса Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області Климчук Л. П. матеріали спадкової справи щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_1 , які надійшли до суду 13.06.2023.
Так, із матеріалів спадкової справи № 83/2018 вбчається, що спадкоємцями майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_1 є його дочка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка є позивачем у цій справі, та мати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , яка є відповідачем у справі.
 Вирішуючи питання про правонаступництво померлого позивача ОСОБА_1 , оскільки спірні правовідносини допускають правонаступництво та визначаючи осіб, які є правонаступниками ОСОБА_1 , колегія судді бере до уваги те, що ОСОБА_2 є відповідачем у справі за позовом ОСОБА_1 , тому вона не може брати участь у справі як правонаступник ОСОБА_1 , тобто як позивач і відповідач одночасно у одній справі, а тому ОСОБА_2 не може бути процесуальним правонаступником померлого сина - ОСОБА_1 .  Відтак правонаступником померлого ОСОБА_1 у цій справі є його дочка ОСОБА_1 ,  суд залучив ОСОБА_1 до участі у справі як правонаступника померлого позивача.
Відтак ОСОБА_1 у цій справі діє як позивач та як правонаступник померлого її батька (позивача у справі) ОСОБА_1 .  За таких обставини позивачем у даній  справі є ОСОБА_1 .
У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 підтримала подану апеляційну скаргу, просила задовольнити її з викладених підстав.
Позивач ОСОБА_1 , яка є позивачем та правонаступником померлого ОСОБА_1 , у судове засідання суду апеляційної інстанції, будучи належним чином повідомленою про час, дату та місе розгляду справи, не з'явилася. Подала до суду заяву, у якій просила розгляд справи проводити без її участі та заперечувала проти доводів апеляційної скарги, рішення суду просила залишити без змін як законне та обґрунтоване. У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначила, що рішення суду, ухвалене у даній справі, не порушує права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_3 , а доводи поданої ним апеляційної скарги є необґрунтованими, безпідставними та не можуть слугувати підставою для скасування рішення суду.
Представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_12 у судовому засіданні апеляційної інстанції підтримав доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 , рішення суду просить скасувати як незаконне та необгрнутоване з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу, де зазначено, що позивачі проживали у період з 2006 року по 2010 рік у будинку АДРЕСА_2 , а не в спірній квартирі. Також вказано, що судом помилково взято до уваги заяву від 11.12.2017, оскільки вона ніколи не визнавала поданий позивачами позов, не ознайомлювалася з його змістом та не бажала ухвалення оскаржуваного ОСОБА_3 судового рішення. 
Відповідно до ч. ч. 2, 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Відповідно до ч.1, ч.2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Так, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 3 ЦПК України).
Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст.13 ЦПК України).
Так, згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.
У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист. 
Згідно з пунктом 8 частини третьої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Конституційний Суд України у рішенні від 11 грудня 2007 року № 11-рп/2007 зазначив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).
Конституційні гарантії захисту прав і свобод людини і громадянина в апеляційній та касаційній інстанціях конкретизовано в главах 1, 2 розділу V ЦПК України, де врегульовано порядок і підстави для апеляційного та касаційного оскарження рішень і ухвал суду в цивільному судочинстві.
Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 11 грудня 2007 року № 11-рп/2007).
Отже, конституційний принцип забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду гарантує право звернення до суду зі скаргою в апеляційному чи в касаційному порядку, яке має бути реалізоване, за винятком встановленої законом заборони на таке оскарження.
Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8).
Нормами цивільно-процесуального закону визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доводів сторін по справі та доказів, з яких суд виходив при вирішенні спору.
Зокрема, вагомою підставою для втручання у принцип правової визначеності можуть бути підтверджені доказами обставини про те, що зазначене судове рішення порушує права, свободи, інтереси та/або обов`язки особи, яка не брала участі у цьому розгляді.
Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Важливим елементом верховенства права є гарантія справедливого судочинства. Так, у рішенні у справі "Белле проти Франції" ("Bellet v. France", заява N 13343/87) від 04.12.1995 Європейський суд з прав людини зазначив, що "стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів якого є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права у демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання в її права". Як засвідчує позиція Європейського суду з прав людини, основною складовою права на суд є право доступу в тому розумінні, що особі має бути забезпечено можливість звернутися до суду для вирішення певного питання, і держава, у свою чергу, не повинна чинити правових чи практичних перешкод для здійснення цього права.
Отже, реалізація конституційного права на апеляційне та касаційне оскарження судового рішення ставиться у залежність від положень процесуального закону.
Відповідно до частини 1 статті 17 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
За приписами ч. 1 ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Звертаючись до суду із апеляційною скаргою ОСОБА_3 вказував на те, що судом порушено норми процесуального права, ухвалено рішення у справі без залучення до участі у справі особи, права та обов`язки якої суд вирішив ухваливши рішення у даній справі, а також судом не дотримано завдань цивільного судочинства щодо справедливого, повного, всебічного та неупередженого розгляду справи.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не в повній мірі встановив фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для вирішення справи, а тому погоджується з доводами апеляційної скарги щодо наявності правових підстав для скасування судового рішення, виходячи з наступного.
Як вбачається із матеріалів справи, у грудні 2017 року позивачі звернулися до суду з позовом, в якому просили визнати за ОСОБА_1 та неповнолітньою ОСОБА_13 , по частині за кожним, право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 38,10 кв.м. та житловою площею 20,90 кв.м., що належала на праві власності   ОСОБА_2 (матері ОСОБА_1 та бабусі Косовської Віолети).
Рішенням Сквирського районного суду Київської області від 11 грудня 2017 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_1 , по частини за кожним, право власності на квартиру АДРЕСА_1 , з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 38,10 кв.м., житловою площею 20,90 кв.м., що належала - ОСОБА_2 .
У квітні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду із заявою про перегляд рішення Сквирського районного суду Київської області від 11 грудня 2017 року за нововиявленими обставинами, в якій просила рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог повністю.
В обґрунтування заяви зазначила, що їй на праві власності належала спірна квартира АДРЕСА_1 , оскільки вона особисто придбала квартиру за договором купівлі-продажу квартири, посвідченого 03 грудня 2010 року державним нотаріусом Сквирської районної державної нотаріальної контори Савченко М. А., реєстраційний № 4125, зареєстрована в КП КОР «Білоцерківське міжміське бюро технічної інвентаризації» 12 грудня 2010 року за № 32244167. Однак її онука ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , почала претендувати на належну їй квартиру в якості спадкового майна після померлого ІНФОРМАЦІЯ_7 сина ОСОБА_1 (батька ОСОБА_1 ), посилаючись на рішення суду від 11.12.2017, ухвалене у цивільній справі № 376/2431/20. Зазначала, що матеріали справи не містять жодного належного доказу того, що ОСОБА_1 з 2006 року почав проживати у спірній квартирі, оскільки згідно його паспортних даних вбачається протилежне. Також відсутні докази, що позивач утримував спірну квартиру в належному стані, сплачував комунальні послуги, проводив ремонт, та що з ним проживала неповнолітня дочка ОСОБА_1 , яка з 31 серпня 2013 року за дозволом ОСОБА_2 була зареєстрована у спірній квартирі, однак фактично в ній весь цей час з моменту реєстрації не проживала, що виключає підставу добросовісного заволодіння чужим майном.
Рішенням Сквирського районного суду Київської області від 16 червня 2021 року заяву ОСОБА_2 про перегляд рішення Сквирського районного суду Київської області від 11 грудня 2017 року за нововиявленими обставинами у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на майно задоволено. Скасовано рішення Сквирського районного суду Київської області від 11 грудня 2017 року та ухвалено нове про відмову у задоволенні позову.
Постановою Київського апеляційного суду від 18 листопада 2021 року рішення  Сквирського районного суду Київської області від 16 червня 2021 року скасовано, направлено справу за заявою ОСОБА_2 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Сквирського районного суду Київської області від 11 грудня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на майно за набувальною давністю для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Ухвалою Сквирського районного суду Київської області від 07 вересня 2022 року за заявою ОСОБА_2 залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 (до зміни прізвища та по батькові - ОСОБА_6 ), як попереднього власника спірної квартири.
У апеляційній скарзі ОСОБА_3 вказує на те, що рішенням Сквирського районного суду Київської області від 11.12.2017 вирішено питання про його права та обов`язки щодо квартири яка належала йому на праві власності, оскільки задовольнячи позов, судом було встановлено, що позивачі проживали у квартирі з 2006 року до 2010 року, коли її власником був саме ОСОБА_3 , а не відповідач ОСОБА_2 . Цим суд фактично встановив, що ОСОБА_3 продав квартиру ОСОБА_2 з обтяженням, прихованим продавцем, що суперечить умовам договору купівлі - продажу квартири від 03.12.2010. У зв`язку із чим у покупця на підставі зазначеного та положень ст. 659 ЦК України виникло право вимагати зниження ціни та вимагати від продавця квартири сплатити покупцю різницю між повною вартістю квартири, що фактично  була сплачена та зниженою ціною, що прямо порушує права ОСОБА_3 . 
Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.
Вирішуючи спір та задовольняючи позовні вимоги про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, суд першої інстанції вказаних обставин та наведених положень закону не врахував, неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, у зв`язку з чим в порушення вимог закону вирішив питання про права та обов`язки особи, не залученої до участі у справі на час ухвалення рішення - ОСОБА_3 , який був власником спірної квартири у період з 2006 року по 2010 рік.
Суд першої інстанції не встановив та не дав оцінку тому, що у період з 2006 року по 2010 рік власником спірної квартири  був ОСОБА_3 , встановивши, що  позивачі проживали у квартирі з 2006 року до 2010 року. Задовольняючи позовні вимоги суд не перевірив фактичних обставин справи, та докази, якими позивачі підтверджували  обставини, викладені у позовній заяві, наявність беззаперечних доказів для задоволення позовних вимог про визнанання права власності на квартиру за набувальною давністю, встановивши, що власником квартири є ОСОБА_2 , яка зі слів позивача, дозволила йому з донькою проживати у спірній квартирі. 
Законом передбачено право осіб, які не брали участі у справі, подати апеляційну скаргу на рішення  суду першої інстанції, але при дотриманні певних умов. Тобто, особа, яка звертається з апеляційною скаргою в порядку, передбаченому ст. 352 ЦПК України, повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її (1) право, (2) інтерес, (3) обов`язок і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.
На відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа, повинна довести свій правовий зв`язок зі сторонами спору або безпосередньо із судовим рішенням через обґрунтування такого критерію, як вирішення судом питання про її право, інтерес та/або обов`язок, як елементів змісту матеріально-правових відносин, в площині яких виник спір. Такий зв`язок повинен бути безпосереднім, а не ймовірним та опосередкований іншими правовідносинами.
Судове рішення, оскаржуване не залученою до участі у справі особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та/або обов`язків цієї особи (тобто, судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є скаржник) або міститься судження про права та/чи обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах.
Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення є висновки суду про права та/чи обов`язки цієї особи або якщо у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про її права та/чи обов`язки. У такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Конвенції положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги (постанова Верховного Суду від 11.07.2018 у справі №911/2635/17).
У разі встановлення судом відповідних обставин суд вирішує питання про залучення скаржника до участі у справі як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору та як наслідок, скасовує судове рішення на підставі пункту 4 частини 3 статті 376 ЦПК України, оскільки таке порушення норм процесуального права у будь-якому випадку є підставою для скасування рішення місцевого суду, якщо суд прийняв судове рішення про права, інтереси та (або) обов`язки осіб, які не були залучені до участі у справі.
Оскражуване рішення порушує права та обов`язки ОСОБА_3 (вже залученого до участі у справі у якості тертьої особи на стадії перегляду оскаржуваного рішення за нововиявленими обставинами), оскільки у рішенні суд фактично встановив, що ОСОБА_3 продав квартиру ОСОБА_2 з обтяженням, прихованим продавцем, що суперечить умовам договору купівлі - продажу квартири від 03.12.2010. У зв`язку з чим у покупця  та продавця квартири можуть виникнути певні права та обов`язки,  щодо укладеного договора купівлі-продажу квартири.
Згідно положень ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі.
За приписами ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, порушив норми процесуального права, під час розгляду справи у 2017 році, вирішуючи питання щодо проживання позивачів у спірній квартирі у період, коли ОСОБА_2 не була її власником, не залучив до участі у справі попереднього власника квартири АДРЕСА_1 - ОСОБА_3 , оскільки відповідач особисто придбала квартиру за договором купівлі-продажу 03.12.2010.
Оскільки, суб`єктний склад учасників справи визначає суд першої інстанції, а в даній справі  на час ухвалення рішення (11.12.2017) не залучено всіх осіб, які є учасниками спірних матеріальних правовідносин, рішення суду підлягає скасуванню, оскільки в такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права особи, не залученої до участі у справі, а й процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків.
Отже, зазначене свідчить про істотне порушення судом першої інстанції норм процесуального права, яке потягло за собою ухвалення незаконного рішення.
За таких обставин рішення суду не відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу п. 4 ч. 3 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.
Колегія суддів звертає увагу на те, що вказане не призведе до порушення прав позивача, оскільки вона не позбавлена можливості на звернення до суду за захистом свого права, якщо таке право порушене, з відповідним позовом.
Питання щодо розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи у суді апеляційної інстанції, суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України. Оскільки суд апеляційної інстанції задовольняє апеляційну скаргу ОСОБА_3 та відмовляє ОСОБА_1 у задоволенні позову, тому судовий збір за подачу апеляційної скарги  суд  стягує з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 у розмірі 960,00 грн.
 
Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, п. 4 ч. 3 ст. 376, ст.ст. 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , подану представником ОСОБА_4 , на рішення Сквирського районного суду Київської області від 11 грудня 2017 року задовольнити.
Рішення Сквирського районного суду Київської області від 11 грудня 2017 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.
 
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_4 ) судові витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги у розмірі 960 (дев`ятсот шістдесят) грн 00 коп.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повна постанова складена 26.06.2023.
 
Судді
                                                                                                     Л. Д.  Поливач

                                                                                                     А. М.  Стрижеус

                                                                                                     О. І.  Шкоріна