ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 620/17078/21                                                                           Суддя першої інстанції: Бородавкіна С.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  01 травня 2023 року                                                                                   м. Київ
                    
          Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі: 
судді-доповідача                               - Горяйнова А.М.,
суддів                                                  - Беспалова О.О. та Шелест С.Б.,
розглянувши в порядку письмового провадження у м. Києві апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 21 лютого 2022 року, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 та Військової частини НОМЕР_2 про визнання неправомірною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, 

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом, у якому просила:
-           визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 та Військової частини НОМЕР_2 щодо невиплати середнього заробітку за весь час затримки належних їй при звільненні сум по день фактичного розрахунку, а саме - з 07 вересня 2019 року до 28 жовтня 2021 року; 
-           зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 та Військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити середній заробіток за весь час затримки належних їй при звільненні сум по день фактичного розрахунку, а саме - з 07 вересня 2019 року до 28 жовтня 2021 року, обчислений відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати». 
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 21 лютого 2022 року вказаний адміністративний позов було задоволено частково:
-          визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 та Військової частини НОМЕР_2 щодо проведення з ОСОБА_1 неповного розрахунку при звільненні з військової служби;
-          стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 10000 грн 00 коп.
Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, Військова частина НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу, в якій скасувати оскаржуване рішення та прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позову. Свої вимоги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права. Скаржник зазначає, що спір про нарахування індексації було вирішено в судовому порядку вже після звільнення ОСОБА_1 з військової служби. Оскільки при нарахуванні і виплаті позивачу сум, належних при звільнені, був відсутній спір щодо їх розміру, підстави для застосування до спірних правовідносин положень ст. 117 КЗпП України відсутні. 
Ухвалою суду від 22 серпня 2022 року було витребувано у Військової частини НОМЕР_1 довідку про загальний розмір виплат, які належали ОСОБА_1 на день звільнення зі служби (грошового забезпечення за період з 01 до 06 вересня 2019 року, матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань, одноразової грошової допомоги при звільненні, грошової компенсації вартості за неотримане речове майно тощо), а також розмір грошового забезпечення позивача за два повні останні місяці перед звільненням - липень та серпень 2019 року. 
Листом від 02 березня 2023 року № 29/фес Військова частина НОМЕР_1 повідомила про відсутність у її розпорядженні довідки про загальний розмір виплат, які належали позивачу на день звільнення зі служби з тих підстав, що 31 серпня 2019 року ОСОБА_1 переведено на фінансове забезпечення до Військової частини НОМЕР_2 .
У зв`язку з цим листом від 14 березня 2023 року № 620/17078/21/1289/2023 до Військової частини НОМЕР_2 направлено запит про надання довідки про загальний розмір виплат, які належали ОСОБА_1 на день звільнення зі служби (грошового забезпечення за період з 01 до 06 вересня 2019 року, матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань, одноразової грошової допомоги при звільненні, грошової компенсації вартості за неотримане речове майно тощо).
Листом від 05 квітня 2023 року № 184/ФЕС Військова частина НОМЕР_2 надала запитувану інформацію та довідки.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України справа розглядається у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задовольнити частково, рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 21 лютого 2022 року - скасувати та прийняти нову постанову про часткове задоволення адміністративного позову, виходячи з такого.
Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Судом першої інстанції встановлено та сторонами справи не заперечується, що ОСОБА_1 проходила військову службу у Збройних Силах України, зокрема в період з 30 червня 2015 року до 06 вересня 2019 року у Військовій частині НОМЕР_3 (окрема рота), яка підпорядковується Військовій частині НОМЕР_2 , що підтверджується записами у військовому квитку та довідкою Військової частини НОМЕР_1 від 28 січня 2020 року № 39.
Наказом командира Військової частини НОМЕР_2 від 06 вересня 2019 року № 200 (по стройовій частині) з 06 вересня 2019 року із ОСОБА_1 припинено дію контракту про проходження військової служби та виключено її зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення. 
Згідно з довідкою Військової частини НОМЕР_1 від 28 січня 2020 року № 39 у період з 01 січня 2014 року до 31 серпня 2019 року Військова частина НОМЕР_3 (окрема рота) перебувала на фінансовому забезпеченні у Військовій частині НОМЕР_1 .
З 01 вересня 2019 року ОСОБА_1 прийнято на фінансове забезпечення до Військової частини НОМЕР_2 .
Під час проходження служби позивачу не була виплачена індексація грошового забезпечення за періоди з січня 2015 року до березня 2015 року включно, з січня 2016 року до квітня 2016 року включно, з червня 2016 року до листопада 2018 року включно, що стало підставою для звернення до суду.
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2020 року у справі № 620/686/20 Військову частину НОМЕР_1 зобов`язано нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за періоди з січня 2015 року до березня 2015 року включно, з січня 2016 року до квітня 2016 року включно, з червня 2016 року до листопада 2018 року включно.
Зазначене судове рішення набрало законної сили 28 травня 2020 року. Після закінчення строків на апеляційне оскарження Військова частина НОМЕР_1 10 грудня 2020 року подала апеляційну скаргу на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2020 року, однак ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 27 січня 2021 року у відкритті апеляційного провадження за такою апеляційною скаргою було відмовлено. 
На виконання рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2020 року у справі № 620/686/20 Військова частина НОМЕР_1 28 жовтня 2021 року виплатила ОСОБА_1 кошти у розмірі 4435 грн 66 коп, що підтверджується випискою з карткового рахунку.
Під час виплати індексації грошового забезпечення на виконання судового рішення Військова частина НОМЕР_1 самостійно не здійснила нарахування середнього заробітку (грошового забезпечення) за весь час затримки розрахунку при звільненні.
Не погоджуючись із такою бездіяльністю, ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом. 
Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що стягнення індексації грошового забезпечення саме на підставі судового рішення не змінює правової природи такої виплати як коштів, що належали до виплати позивачу на день її звільнення зі служби. Право на отримання вказаних виплат у позивача виникло у зв`язку з проходженням військової служби, а судовими рішеннями відповідне право було лише підтверджене. Оскільки спеціальним законодавством, яким урегульовано порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум при звільненні з військової служби, суд першої інстанції вважав за можливе застосувати до спірних відносин норми ст.ст. 116, 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.
Оскільки затримка виплати індексації грошового забезпечення, за висновком суду першої інстанції, відбулась з вини відповідача, зроблено висновок про необхідність стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 10000 грн 00 коп, що є співмірною до розміру невиплачених при звільненні коштів.
Суд першої інстанції врахував, що позивач проходила військову службу у Військовій частині НОМЕР_3 (окрема рота), яка перебувала на грошовому забезпеченні у Військовій частині НОМЕР_1 , у зв`язку з чим прийшов до висновку, що саме з Військової частини НОМЕР_1 мають бути стягнуті відповідні кошти.
Колегія суддів не у повній мірі погоджується із зазначеними висновками суду першої інстанції з таких підстав.
Звертаючись до суду з вимогами про стягнення з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, ОСОБА_1 обґрунтувала свої вимоги тим, що право на виплату таких коштів їй гарантоване ст.ст. 116, 117 КЗпП України. 
У свою чергу Військова частина НОМЕР_1 заперечує можливість застосування до спірних правовідносин положень трудового законодавства, адже питання виплати грошового забезпечення військовослужбовцям регулюються спеціальним законодавством. 
Механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України визначає Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, що затверджений наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року № 260 (далі - Порядок № 260). 
Разом з тим зазначений Порядок не регулює питання виплати військовослужбовцю відшкодування у разі порушення строків проведення розрахунків із ним, у тому числі порушення строків виплати коштів при звільненні з військової служби. 
Такі правовідносини не врегульовані також Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, що затверджене Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008. 
Водночас правовідносини, пов`язані з відповідальністю роботодавців за невчасне здійснення виплат всіх сум, які належали до сплати звільненому працівнику, врегульовані ст.ст. 116, 117 КЗпП України.
Питання субсидіарного застосування норм трудового законодавства до правовідносин, пов`язаних із проходженням та звільненням з публічної служби (до якої згідно з п. 17 ч. 1 ст. 4 КАС України належить, зокрема, військова служба) неодноразово розглядалися Верховним Судом.
Так, у постановах від 15 березня 2019 року у справі № 814/2594/16, від 07 серпня 2019 року у справі № 820/5122/17, від 16 квітня 2020 року у справі № 2а-5178/12/1470    Верховний Суд зазначив, що при розбіжності між загальним і спеціальним нормативно-правовим актом перевага надається спеціальному. При цьому субсидіарне застосування загальних норм можливе в тих випадках, коли спірні правовідносини не врегульовані нормами спеціального законодавства або врегульовані не повністю. 
Враховуючи, що спеціальне законодавство не врегульовує питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби в Збройних Силах України, що позбавляє таких осіб гарантій на своєчасне фінансове забезпечення соціально-побутових потреб та створює умови для неналежного виконання роботодавцем своїх обов`язків, колегія суддів вважає можливим застосувати до спірних правовідносин положення ст.ст. 116, 117 КЗпП України.
Згідно зі ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до    ст. 47 КЗпП України    власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у    статті 116 цього Кодексу.
Згідно зі ст. 1 Конвенції Міжнародної організації праці від 01 липня 1949 року № 95 «Про захист заробітної плати», ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.
Положеннями ст. 12 вказаної Конвенції установлено, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведено відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або - коли немає такого законодавства, угоди чи рішення - в розумний термін з урахуванням умов контракту.
За правилами ст. 116 КЗпП України  у редакції, чинній на час вирішення справи судом першої інстанції, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
У свою чергу ст. 117 КЗпП України у редакції, чинній на час вирішення справи судом першої інстанції, передбачала, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Як раніше зазначалося, між ОСОБА_1 та Військовою частиною НОМЕР_1 існував спір щодо виплати індексації грошового забезпечення. 
Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2020 року у справі № 620/686/20 набрало законної сили 28 травня 2020 року. Фактична виплата коштів відбулася 28 жовтня 2021 року.
Відповідач наполягає на тому, що положення ст. 117 КЗпП України не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, адже відповідні кошти були виплачені ОСОБА_1 на виконання судового рішення, а не як суми виплат, які належали їй при звільненні. 
Разом з тим, суд першої інстанції правильно зазначив, що стягнення індексації грошового забезпечення саме на підставі судового рішення не змінює правової природи таких виплат як коштів, що належали до виплати ОСОБА_1 на день її звільнення зі служби. 
Надаючи оцінку вказаним доводам скаржника колегія суддів враховує також правову позицію Великої Палати Верховного Суду, що викладена у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17. За змістом вказаного судового рішення якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити відшкодування, зазначене в ч. 1 ст. 117 КЗпП України. Відтак, законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює настання відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення. Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.  Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця. 
У вказаному судовому рішенні також викладено правовий висновок Великої Палати Верховного Суду про те, що виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку про те, що ОСОБА_1 має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні зі служби, яка полягає у несвоєчасній виплаті індексації грошового забезпечення, в порядку, визначеному ст. 117 КЗпП України. 
Також колегія суддів наголошує на тому, що період затримки розрахунку при звільненні зі служби визначається як проміжок часу між днем звільнення ОСОБА_1 (06 вересня 2019 року) та днем проведення виплати усіх належних їй за місцем служби коштів (28 жовтня 2021 року).
Визначаючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, на отримання якого має позивач, колегія суддів враховує, що згідно з п.п. 2, 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого      постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок), середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.
Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. 
Відповідно до абз. 2 п. 7 Порядку № 260 розмір грошового забезпечення, що належить військовослужбовцю не за повний календарний місяць, визначається шляхом множення середньоденного розміру грошового забезпечення на кількість календарних днів, прослужених військовослужбовцем у цьому місяці. При цьому середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата.
Відтак при обчисленні середньоденного заробітку військовослужбовця належить враховувати саме календарні дні. 
Згідно з довідкою Військової частини НОМЕР_1 від 02 березня 2023 року № 29/фес/1 грошове забезпечення позивача два останні місяці перед звільненням - липень та серпень 2019 року становило 12939 грн 94 коп та 13939 грн 94 коп відповідно, а всього - 26879 грн 88 коп. 
Кількість календарних днів липні 2019 року становила 31 день, у серпні 2019 року - 31 день, а всього - 62 дні. 
Отже, розмір середньоденного заробітку ОСОБА_1 дорівнює 433 грн 55 коп (26879 грн 88 коп / 62 календарних дні). 
За період з дня виключення ОСОБА_1 зі списків особового складу - 09 вересня 2019 року по день остаточного розрахунку - 28 жовтня 2021 року минуло 783 дні.
Розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні зі служби, обчислений за правилами ст. 117 КЗпП України, дорівнює 339469 грн 65 коп (433 грн 55 коп х 783 дні). 
Водночас Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений  ст. 117 КЗпП України  механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця.  Суд може зменшити розмір відшкодування і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц було додатково наголошено на тому, що не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають меті запровадження відшкодування, передбаченого  ст. 117 КЗпП України.
Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до  ст. 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке:
-                     розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
-                     період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
-                     ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
-                     інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах;
-                     співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Згідно з листом Військової частини НОМЕР_2 від 05 квітня 2023 року № 184/ФЕС на день звільнення позивачу грошове забезпечення за період з 01 до 06 вересня 2019 року в розмірі 2651 грн 34 коп, одноразову допомогу при звільненні в розмірі 148408 грн 25 коп, а всього 151059 грн 59 коп. 
Загальна сума грошового забезпечення, що належало до виплати становить 155495 грн 25 коп та складається з сум, зазначених у листі від 05 квітня 2023 року № 184/ФЕС - 151059 грн 59 коп, а також суми індексації грошового забезпечення, що виплачена на виконання рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2020 року у справі № 620/686/20 - 4435 грн 66 коп.
Із загальної суми коштів, які могли б належати до виплати позивачу при звільненні, сума коштів, виплачених за рішенням суду становить 2,85 %.
У разі обчислення суми зменшення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні зі служби лише з урахуванням розміру недоплаченої суми, до виплати ОСОБА_1 належало б 9674 грн 89 коп (2,85 % від 339469 грн 65 коп). 
Водночас, як раніше зазначалося, за правовою позицією Великої Палати Верховного Суду у справі № 761/9584/15-ц (під час розгляду якої було здійснено відступ від раніше сформульованих правових позицій щодо дотримання принципів розумності, справедливості та пропорційності при визначені розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні), врахуванню підлягають також інші чинники.
Як раніше зазначалося, затримка у здійсненні виплати всіх належних ОСОБА_1 сум була зумовлена наявністю спору між сторонами цієї справи щодо наявності правових підстав для індексації грошового забезпечення. 
Колегія суддів зазначає, що право позивача на отримання такої компенсації було підтверджене рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2020 року у справі № 620/686/20, що набрало законної сили 28 травня 2020 року. Фактична виплата коштів здійснена 28 жовтня 2021 року.
Також колегія суддів враховує, що адміністративний позов у справі № 620/686/20 був поданий ОСОБА_1 у лютому 2020 року, а судове рішення за підсумками вирішення спору ухвалене у квітні 2020 року. 
Відтак період затримки виплати відповідних сум частково співпадає з періодом, протягом якого позивач не вживав заходів для захисту свого права на отримання індексації грошового забезпечення (з вересня 2019 року до лютого 2020 року минуло 6 місяців, в той час як загальний період затримки розрахунку при звільненні становить 26 місяців). Із загального періоду затримки розрахунку при звільненні, період з дня звернення до суду з позовом про нарахування індексації грошового забезпечення до дня фактичної виплати коштів становить 76,92%.
За таких обставин з метою дотримання справедливого балансу між правами та інтересами сторін цієї справи колегія суддів вважає необхідним додатково зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні зі служби та стягнути його у розмірі 7441 грн 93 коп (76,92 % від 9674 грн 89 коп).
Натомість застосований судом першої інстанції спосіб визначення суми компенсації не відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду та не у повній мірі враховує особливості публічно-правового спору, що виник між сторонами цієї справи. 
Колегія суддів також враховує, що рішенням суду від 18 жовтня 2021 року середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні зі служби було стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 . Вказане рішення обґрунтоване тим, що в періоди, за які не було виплачено індексацію грошового забезпечення, Військова частина НОМЕР_3 , яка підпорядковується Військовій частині НОМЕР_2 , перебувала на фінансовому забезпеченні Військової частини НОМЕР_1 . 
Разом з тим предметом цього спору є стягнення не індексації грошового забезпечення за періоди з січня 2015 року до березня 2015 року включно, з січня 2016 року до квітня 2016 року включно, з червня 2016 року до листопада 2018 року включно (зазначений спір було вирішено рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2020 року у справі № 620/686/20), а середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні зі служби. На час звільнення з військової служби та виключення зі списків особового складу ОСОБА_1 перебувала на фінансовому забезпеченні Військової частини НОМЕР_2 , яка також є відповідачем у справі. 
Колегія суддів враховує, що апеляційна скарга не містить заперечень проти стягнення коштів саме з Військової частини НОМЕР_1 . 
Водночас згідно з ч. 2 ст. 208 КАС України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права.
З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку про те, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку щодо наявності у ОСОБА_1 права на отримання компенсації за час затримки розрахунку при звільненні, однак неправильно визначив її розмір, а також відповідача, з якого належить стягнути відповідну суму. 
Враховуючи наведене колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задовольнити частково, рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 21 лютого 2022 року - скасувати та прийняти нову постанову про часткове задоволення адміністративного позову.
Керуючись ст.ст. 242, 268, 272, 287, 308, 311, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -       
ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 - задовольнити частково. 
Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 21 лютого 2022 року - скасувати. 
Адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити частково. 
Стягнути з Військової частини НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 7441 (сім тисяч чотириста сорок один) грн 93 коп.
У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

          Суддя-доповідач                                                                      А.М. Горяйнов                                                                 

Судді                                                                                            О.О. Беспалов 

                                                                                                    С.Б. Шелест