ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1205/23 Справа № 235/5270/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Клікунова А.С. Суддя у 2-й інстанції - Корчиста  О. І.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2023 року                                                                м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді                Корчистої О.І.
суддів:                         Агєєва О.В., Кішкіної І.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в місті Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу № 235/5270/20 за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Молчанова Наталія Володимирівна, до ОСОБА_2 про стягнення коштів в порядку зворотної вимоги до боржника внаслідок погашення кредиту поручителем,
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 ,
на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 14 грудня 2021 року, 

встановив:

25 серпня 2020 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Молчанова Н.В., звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів в порядку зворотної вимоги до боржника внаслідок погашення кредиту поручителем.
Позовна заява мотивована тим, що 27 червня 2007 року ОСОБА_1 уклав з ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» договір поруки № 014/07-151/154/1, відповідно до умов якого він, як поручитель, взяв на себе зобов`язання відповідати перед Банком за борговими зобов`язаннями позичальника ОСОБА_3 , які виникають з умов кредитного договору від 27 червня 2007 року № 014/07-151/154. 
В період з 30 жовтня 2017 року по 29 жовтня 2020 року позивач проходив військову службу у Збройних Силах України за контрактом, брав участь в АТО та ООС. 
У зв`язку з невиконанням відповідачем зобов`язань за кредитним договором (останній платіж ОСОБА_3 був здійснений 02 жовтня 2008 року) заборгованість за кредитом в розмірі 143 555 гривень була сплачена позивачем. 
Оскільки усі його звернення щодо повернення боргу відповідачем ігноруються, посилаючись на норми ЦК України, просив стягнути з ОСОБА_2 в порядку зворотної вимоги суму боргу, яка станом на 10 серпня 2020 року становить 221 264,34 гривень та складається з 143 555 гривень - сплачена позивачем заборгованість відповідача за кредитом, 60 835,74 гривень - індекс інфляції за весь час прострочення, 16 873,60 гривень - три відсотки річних від простроченої суми кредиту. Позивач також зазначає, що вимушений був звернутися за правничою допомогою до адвоката, яким йому було надано консультацію та укладено договір про надання правової допомоги, за умовами якого ним було сплачено 5 000 гривень в рахунок вартості послуг адвоката. Судовий збір сплачено ним в сумі 2 212,64 гривень. Просив стягнути з відповідача судові витрати у вказаному розмірі.
Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 14 грудня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів в порядку зворотної вимоги до боржника внаслідок погашення кредиту поручителем задоволено. Стягнуто з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 221 264,34 гривень, що складається з: основної заборгованості в сумі 143 555 гривень, втрат від інфляції в сумі 60 835,74 гривень, трьох відсотків річних в сумі 16 873,60 гривень. Стягнуто з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 2212,64 гривень на відшкодування сплаченого судового збору та витрати на правову допомогу в сумі 2000 гривень.
В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, просить рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 14 грудня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову, застосувавши приписи ст.256-267 ЦК України.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, погоджуючись з доводами позивача з приводу заяви щодо застосування строку позовної давності, не надав належної оцінки письмовим доказам, що були надані позивачем, не застосував п. 4 ч. 1 ст. 263 ЦПК України та жодним чином не дослідив, чи переведено військову частину НОМЕР_1 , в якій проходив службу позивач, у воєнний стан з огляду на завдання як того вимагають приписи ч. 4 ч. 1 ст. 263 ЦПК України. Оскаржуване рішення не містить обґрунтувань з цього приводу, суд першої інстанції не достатньо дослідив обставини справи, що мають значення для правильного вирішення справи по суті, неправильно застосував норми матеріального права та, як наслідок, неправомірно відмовив відповідачу у задоволенні заяви про застосування строків позовної давності. 
Крім того, посилається, що судом першої інстанції не надана належна оцінка доводам відповідача викладеним у відзиві на позовну заяву, в якому відповідачка заперечувала проти заявлених позовних вимог у повному обсязі. Посилаючись, що боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні, зазначає, що позивач на обґрунтування заявлених позовних вимог не надав жодного письмового доказу, належно складеного, який підтверджував би перехід до поручителя - позивача у справі усіх прав первісного кредитора ВАТ «Райфайзен Банк Аваль» за кредитним договором № 014/07-151/154 від 27 червня 2007 року. При цьому, вважає надані позивачем копії виписок по рахунку № НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_3 не належними доказами, що підтверджують факт переходу до поручителя прав первісного кредитора. Підсумовуючи, зазначає, що позивачем не доведено факт переходу до нього усіх прав первісного кредитора ВАТ «Райффайзен Банк Аваль».
Також вважає, що не заслуговують на увагу твердження позивача щодо його звернення до відповідачки з вимогою про повернення боргу, оскільки вони не підтверджені письмовими доказами та спростовуються матеріалами цивільної справи. 
З огляду на те, що позивачем не доведено наявність переходу до поручителя прав первісного кредитора та з урахуванням того, що додаткові вимоги про стягнення інфляційних витрат та штрафних санкцій є похідними вимогами від задоволення основної вимоги щодо стягнення суми боргу, вважає, що вимоги позивача про стягнення інфляційних витрат та штрафних санкцій також не підлягають задоволенню. 
Також посилається, що судом не враховано, що сума боргу, яку нібито сплатив позивач замість відповідача на виконання зобов`язань за кредитним договором та яку останній зазначив у позовній заяві, не відповідає письмовим доказам у справі, зокрема, банківським випискам. Загальна сума грошових коштів, що була перерахована ОСОБА_1 для погашення заборгованості за кредитним договором № 014/07-151/154 від 27 липня 2007 року (основний борг + проценти за користування кредитом) складає 122 109,54 гривень. Крім того, посилається, що матеріали цивільної справи не містять доказів того, що позивач виконав замість відповідача обов`язок перед первісним кредитором в частині сплати інфляційних витрат та 3% річних на загальну суму 77 709,34 гривень. 
Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає залишенню без задоволення за наступних підстав.
Відповідно до частин 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ст. 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Таким вимогам закону судове рішення відповідає в повній мірі.
Так, судом першої інстанції встановлено, що 27 червня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір №014/07-151/154, відповідно до якого відповідач отримала кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 99 780 гривень строком по 27 червня 2017 року. (а.с.21-23)
В забезпечення вимог, що витікають з кредитного договору, між Банком та відповідачем укладений договір іпотеки № 014/07-151/154/2 від 27 червня 2007 року, предметом іпотеки є нерухоме майно - квартира, загальною площею 59 кв.м, розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.18-20).
27 червня 2007 року між Банком та ОСОБА_1 укладено договір поруки №014/07-151/154/1, за умовами якого поручитель на добровільних засадах бере на себе зобов`язання перед Банком відповідати по борговим зобов`язанням ОСОБА_3 , які виникають з умов кредитного договору №014/07-151/154, а саме, повернути кредит в розмірі 99780 гривень, сплатити проценти за його користування, комісійну винагороду, неустойку (пеню, штрафи), в розмірі, строки та у випадках, передбачених кредитним договором, відшкодувати можливі збитки та виконати інші умови кредитного договору в повному обсязі (пп.1.2 п.1); у випадку невиконання боржником-відповідачем взятих на себе зобов`язань по кредитному договору поручитель несе солідарну відповідальність перед Банком у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, нарахованих відсотків за користування кредитом, неустойки, відшкодування збитків (пп.2.1 п.2); після повного виконання взятих на себе зобов`язань та повного погашення заборгованості за кредитним договором поручитель у відповідності до ст.556 ЦК України набуває всіх прав Банку по кредитному договору та договорах, що забезпечують його виконання. (пп.2.3 п.2) (а.с.16-17)
З виписки по рахункам відповідача вбачається, що
- остання операція (платіж) з погашення кредиту за кредитним договором №014/07-151/154 від 27 червня 2007 року здійснена 30 жовтня 2008 року ОСОБА_3 (а.с.93-108);
- за період з 31 липня 2014 року (операція з виносу тіла на прострочку) по 09 вересня 2016 року (операція з погашення заборгованості за кредитом) погашення простроченого тілу кредиту, прострочених процентів, а також поточної заборгованості за кредитом та процентами здійснювалось ОСОБА_1 (а.с.24-92)
Згідно довідки про стан кредиту від 29 січня 2021 року, виданої АТ «Райффайзен Банк Аваль», заборгованість за кредитним договором № 014/07-151/154 від 27 червня 2007 року відсутня, кредит погашено 09 вересня 2016 року. (а.с.146)
Позивач з 30 жовтня 2017 року є військовослужбовцем військової служби Збройних Сил України за контрактом, з 22 серпня 2018 року має статус учасника бойових дій, з 09 січня 2018 року по 29 квітня 2018 року приймав безпосередню участь в АТО, з 10 травня 2018 року по 25 листопада 2018 року, з 01 січня 2019 року по 08 серпня 2019 року та з 09 вересня 2019 року по теперішній час - в ООС. (а.с.7-12)
Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції встановивши, що позивач, як поручитель виконав зобов`язання, забезпечене порукою за договором № 014/07-151/154/1, здійснивши виплату Банку кредитної заборгованості в повному обсязі; фактичного відшкодування сплаченої ним суми боргового зобов`язання від відповідачки позивач не отримав, а отже, в силу ч. 2 ст. 556 ЦК України набув права кредитора у цьому зобов`язанні, тобто за достатніх підстав набув право вимоги до відповідача про стягнення спірної суми заборгованості з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 625 ЦК України, дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову в межах заявлених позивачем вимог та стягнення з відповідачки на користь позивача грошових коштів в сумі 221 264, 34 гривень. Також, керуючись принципом співмірності виконаній адвокатом роботи, суд дійшов висновку про завищення заявленого позивачем розміру витрат на професійну правничу допомогу в сумі 5 000 гривень та стягнув з відповідачки на користь позивача такі витрати в сумі 2 000 гривень.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне. 
Відповідно до ч.1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.
Згідно ч. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.1 ст.612 ЦК України).
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що неповерненням отриманого кредиту в обумовлений строк відповідачка порушила в односторонньому порядку зобов`язання, що випливають з умов кредитного договору.
Невиконання грошового зобов`язання за відсутністю коштів у боржника не звільняє його від відповідальності. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, як це визначено ст.625 ЦК України.
Відповідно ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку;  поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.
Згідно ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя;  поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.
До поручителя, який виконав зобов`язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов`язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання (ч.2 ст. 556 ЦК України).
Відповідно ч. 2 ст. 557 ЦК України поручитель, який виконав зобов`язання, забезпечене порукою, у зв`язку з не направленням йому боржником повідомлення про виконання ним свого обов`язку, має право стягнути з кредитора безпідставно одержане або пред`явити зворотну вимогу до боржника.
За умовами укладеного договору поруки № 014/07-151/1 від 27 червня 2007 року позивач та відповідач у випадку невиконання відповідачем взятих на себе зобов`язань по кредитному договору несуть солідарну відповідальність перед Банком за виконання боргових зобов`язань в повному обсязі у відповідності до ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України (п.п.3.1 п.3 Договору).
Позивач, як поручитель, виконав зобов`язання, забезпечене порукою відповідно умов договору № 014/07-151/154/1 від 27 червня 2007 року, здійснивши виплату Банку кредитної заборгованості в повному обсязі; фактичного відшкодування сплаченої ним суми боргового зобов`язання від відповідачки позивач не отримав, а отже, в силу ч. 2 ст.556 ЦК України набув права кредитора у цьому зобов`язанні, тобто набув право вимоги від відповідача спірної суми заборгованості з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 625 ЦК України.
З огляду на зазначене та на відсутність доказів підтвердження відшкодування відповідачкою позивачеві спірної суми кредитної заборгованості, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для пред`явлення позивачем вимоги до відповідачки про стягнення коштів в порядку зворотної вимоги до боржника внаслідок погашення кредиту поручителем. 
Доводи апеляційної скарги щодо спливу строку позовної давності необґрунтовані, виходячи з наступного.
Відповідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).
Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.
Вказане повністю узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним в постанові від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, що згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України повинно враховуватися судами при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.
Позивач ОСОБА_1 , в інтересах якого діяла адвокат Молчанова Н.В., в запереченнях щодо клопотання про застосування строків позовної давності, посилався на те, що стороною відповідача не взято до уваги вимоги ст. 263 ЦК України, якою передбачено, що перебіг позовної давності зупиняється, зокрема, якщо позивач або відповідач перебуває у складі Збройних Сил України або в інших створених відповідно до закону військових формуваннях, що переведені на воєнний стан. У разі виникнення обставин встановлених частиною першою цієї статті, перебіг позовної давності зупиняється на весь час існування цих обставин. Від дня припинення обставин, що були підставою для зупинення перебігу позовної давності, перебіг позовної давності продовжується з урахуванням часу, що минув до його зупинення. Зазначала, що позивач з 30 жовтня 2017 року проходить службу в Збройних силах України, що підтверджується контрактом про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України посадових осіб від 17 жовтня 2017 року, посвідчення УБД серія НОМЕР_3 , військовим квитком серія НОМЕР_4 , довідкою про участь в АТО від 26 квітня 2018 року № 05/1253, що є підставою для зупинення строку позовної давності відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 263 ЦК України.
Згідно зі статтею 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).
Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Згідно довідки ІНФОРМАЦІЯ_1 № 05/1253 від 26 квітня 2018 року ОСОБА_1 в період з 09 січня 2018 року по 12 лютого 2018 року безпосередньо брав участь в Антитерористичній операції, забезпечення її проведення і захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України районі/ районах проведення антитерористичної операції. Перебував у складі сил та засобів, які залучаються та беруть безпосередню участь в Антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей, забезпечення її проведення, з метою виконання службових (бойових) завдань. (а.с. 8 зворот)
Відповідно довідки ІНФОРМАЦІЯ_2 № 04/6865/1 від 20 серпня 2020 року ОСОБА_1 в період з 09 січня 2018 року по 29 квітня 2018 року безпосередньо брав участь в Антитерористичній операції, забезпечення її проведення і захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі/районах проведення Антитерористичної операції. Перебував у складі сил та засобів, які залучаються та беруть безпосередню участь в Антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей, забезпеченні її проведення, з метою виконання службових (бойових) завдань. (а.с. 9)
Відповідно довідки ІНФОРМАЦІЯ_2 № 04/6865/2 від 20 серпня 2020 року ОСОБА_1 в період з 10 травня 2018 року по 25 листопада 2018 року, з 01 січня 2019 року по 08 серпня 2019 року, з 09 вересня 2019 року по теперішній час бере участь в Операції об`єднаних сил із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі та стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій і Луганській області. Перебуває у складі сил та засобів, які залучаються та беруть безпосередню участь в Операції об`єднаних сил із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі та стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях. (а.с. 10)
За положеннями п. 4 ч. 1 ст. 263 ЦПК України  перебіг позовної давності зупиняється, якщо позивач або відповідач перебуває у складі Збройних Сил України або в інших створених відповідно до закону військових формуваннях, що переведені на воєнний стан.
Колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу також на те, що, враховуючи встановлені обставини щодо перебування ОСОБА_1 у складі Збройних Сил України у період з 09 січня 2018 року 2018 по 29 квітня 2018 року, з 10 травня 2018 року по 25 листопада 2018 року по 08 серпня 2019 року та з 09 вересня 2019 року, звернення до суду з позовом 25 серпня 2020 року та керуючись приписами п. 4 ч. 1 ст. 263 ЦПК України щодо зупинення перебігу позовної давності, суд першої інстанції правомірно дійшов висновку про слушність доводів представника позивача щодо відсутності підстав для задоволення клопотання представника відповідача про застосування строку позовної давності до позовних вимог ОСОБА_1 . 
Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
За таких обставин, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду залишенню без змін.
Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд, 

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 14 грудня 2021 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:                  

Повний текст постанови складено 15 травня 2023 року.

Головуючий О.І. Корчиста