Ухвала    
Іменем України
10 травня 2023 року
м. Київ
справа № 281/352/22
провадження № 61-5269ск23
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., 
Коломієць Г. В.,
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 29 грудня 
2022 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 13 березня 
2023 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Лугинська селищна рада Житомирської області, Управління соціальної політики Коростенської районної державної адміністрації про встановлення факту, що має юридичне значення,
ВСТАНОВИВ:
У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з указаною вище заявою про встановлення факту, що має юридичне значення.
На обґрунтування заяви зазначала, що вона з 15 січня 1968 року проживає на території Лугинської селищної ради, у смт. Миролюбів (Жовтневе) Коростенського району Житомирської області. Просила встановити період її постійного проживання в смт. Жовтневе Лугинського району Житомирської області з 23 січня 1987 року по 01 липня 1990 року. Встановлення зазначеного факту необхідно їй для отримання довідки, яка може бути підставою для отримання посвідчення особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи.
Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області 
від 29 грудня 2022 року, залишеним без змін постановою Житомирського апеляційного суду від 13 березня 2023 року, у задоволенні заяви 
ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення відмовлено.
У квітні 2023 року ОСОБА_1 , із застосуванням засобів поштового зв`язку, звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 29 грудня 
2022 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 13 березня 
2023 року, в якій просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким заяву ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі.
1. Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду 
від 20 квітня 2023 року касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишено без руху. Запропоновано заявникові уточнити касаційну скаргу з посиланням на підставу (підстави) касаційного оскарження відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України та надіслати копії уточненої редакції касаційної скарги і доданих до неї матеріалів відповідно до кількості учасників справи.
У наданий судом строк ОСОБА_1 надала до Верховного Суду уточнену касаційну скаргу та її копії відповідно до кількості учасників справи.
2. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).
Перевіривши доводи касаційної скарги та дослідивши зміст оскаржуваних судових рішень, колегія суддів вважає, що у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити з таких підстав.
Касаційна скарга ОСОБА_1  обґрунтовується, зокрема, тим, що суди, відмовляючи у задоволенні її заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, не взяли до уваги те, що вона позбавлена можливості підтвердити факт постійного проживання у смт. Жовтневе Лугинського району Житомирської області з 23 січня 1987 року по 01 липня 
1990 року в позасудовому порядку.
Крім того, на переконання заявника, суди належним чином не перевірили доводи сторін, фактичні обставини справи, не дослідили зібрані у матеріалах справи докази та застосували норми права без урахування правових висновків, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України 
від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити 
у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав 
у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права 
у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
Відповідно до частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову 
у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою.
У зазначеній справі, заявник звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме, просив встановити факт проживання особи за відповідною адресою у місцевості, яка згідно з переліком населених пунктів, відноситься до зон радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи.
Основні положення щодо реалізації права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я врегульовано Законом України від 28 лютого 1991 року № 796-XII «Про статус 
і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 11 Закону України «Про статус 
і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» до потерпілих від Чорнобильської катастрофи належать особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення, за умови, що вони за станом на 01 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років.
Згідно з пунктами 3, 4 частини першої статті 14 вказаного Закону для встановлення пільг і компенсацій визначаються певні категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, зокрема потерпілі від Чорнобильської катастрофи (не віднесені до категорії 2), які: постійно проживали на територіях зон безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення на день аварії або які за станом на 01 січня 
1993 року прожили у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а на території зони гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років та відселені або самостійно переселилися з цих територій; постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 01 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років, - категорія 3; особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 01 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше чотирьох років, - категорія 4.
Як на підставу звернення до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме встановлення факту проживання у місцевості, яка згідно з переліком населених пунктів відноситься до зон радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, ОСОБА_1 , посилалась на те, що встановлення вказаного факту необхідне для отримання довідки, яка може бути підставою для отримання посвідчення особи, постраждалої внаслідок Чорнобильської катастрофи. Крім того, зазначала, що вказаний факт має для неї юридичне значення, відповідно, може бути встановлений в судовому порядку. 
Перелік підвідомчих суду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, передбачений змістом частини 1 статті 256 ЦПК України. Встановлення факту проживання особи на території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, до зазначеного переліку не входить.
Разом із тим, згідно із частиною другою статті 256 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення, відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» не можуть розглядатися судами факти належності до осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.
Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 162/760/17 (провадження № 14-550цс18), відповідно до частин 3, 4 статті 15 Закону України «Про статус 
і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» підставами для визначення статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи, які проживають або працюють на забруднених територіях, є довідка про період проживання, роботи на цих територіях. Видача довідок про період роботи (служби) по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а також на територіях радіоактивного забруднення, про заробітну плату за цей період здійснюється підприємствами, установами та організаціями (військоматами), а про період проживання на територіях радіоактивного забруднення, евакуацію, відселення, самостійне переселення - органами місцевого самоврядування.
Таким чином, законом передбачено позасудовий порядок встановлення юридичного факту, про який просить заявник. Відповідно ОСОБА_1 має можливість одержати документ, що засвідчує факт проживання у місцевості, яка згідно з переліком населених пунктів, відноситься до зон радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, звернувшись до вищевказаних органів державної влади та органів місцевого самоврядування саме в позасудовому порядку.
При цьому Верховний Суд критично ставиться до тверджень заявника стосовно неможливості встановлення зазначеного факту в позасудовому порядку.
Суди, встановивши, що ОСОБА_2 звернулася до суду з заявою про встановлення факту проживання на території, яка згідно з переліком населених пунктів відноситься до зон радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, дійшли правильного висновку про відсутність підстав для задоволення заяви про встановлення факту, що має юридичне значення.
При цьому, суди попередніх інстанцій, відмовляючи у задоволенні заяви, правильно застосували правовий висновок Верховного Суду, який 
є релевантними правовідносинам у цій справі, а саме висновок Великої Палати Верховного Суду викладений у постанові від 10 квітня 2019 року 
у справі № 162/760/17 (провадження №14-550цс18).
Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції ухвалив судове рішення відповідно до такого висновку, 
а наведені у касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності судового рішення та зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції. 
Верховний Суд є судом права і його повноваження визначені статтями 400, 409 ЦПК України.
Керуючись статтями 390, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 29 грудня 2022 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 13 березня 2023 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Лугинська селищна рада Житомирської області, Управління соціальної політики Коростенської районної державної адміністрації про встановлення факту, що має юридичне значення, відмовити.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявникові.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                    Д. Д. Луспеник
 
                                                                                                                    Б. І. Гулько
 
                                                                                                                    Г. В. Коломієць