ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2808/23 Справа № 201/9914/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Демидова С. О. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2023 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючої - Городничої В.С.,
суддів: Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,
за участю секретаря судового засідання - Панасенко С.С.,  

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» на заочне рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 06 жовтня 2022 року у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, -

ВСТАНОВИЛА:

       У вересні 2021 року ТОВ «Кредитні ініціативи» звернулося до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначило, що 20 травня 2008 року між ЗАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №SME0013034.
       Відповідно до п. 1 кредитного договору у порядку та згідно з умовами кредитного договору надає позичальнику кредит в розмір 39 372,30 доларів США на строк користування 72 місяці зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 17 % річних, а позичальник зобов`язується повернути наданий кредит сплатити проценти та комісії за кредитом у встановлений кредитним договором у повному обсязі.
       Між кредитором та позичальником було досягнуто домовленість, що чергові платежі в рахунок виконання основного зобов`язання мають вноситись позичальником не пізніше 19 числа кожного місяця, починаючи з місяця наступного за місяцем надання позичальнику грошових коштів в якості кредиту.
       Кредитор взяті на себе зобов`язання за кредитним договором в повному обсязі надавши позичальнику грошові кошти в розмірі обумовленому кредитним договором. Проте позичальником було допущено порушення умов кредитного договору, а саме позичальником невиконувалось основне зобов`язання у строки обумовленні кредитним договором.
       У зв`язку з чим, кредитор був вимушений звернутися до Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська для захисту своїх прав порушених позичальником.
       30 вересня 2009 року ТОВ «Кредитні ініціативи» та ПАТ «Альфа-Банк» уклали договір факторингу предметом якого є право грошової вимоги до боржників, у тому числі і до ОСОБА_1 . У відповідності до п. 1.3 договору від 30 вересня 2009 року право грошової вимоги вважається відступленим фактору в день підписання між фактором та клієнтом цього договору.
       Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 09 листопада 2016 року у справі №201/7146/16 задоволено позовні вимоги товариства про стягнення заборгованості за кредитним договором.
       22 жовтня 2020 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Личуком Т.В. було вчинено виконавчий напис нотаріуса, зареєстрований в реєстрі за №4757.
       30 листопада 2020 року приватним виконавцем Щигарцевим І.В. було відкрито виконавче провадження НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого напису нотаріуса №4757.
       В ході виконавчого провадження НОМЕР_1 приватним виконавцем Щигарцевим І.В. було встановлено, що 05 жовтня 2017 року боржником було здійснено відчуження належного йому на праві власності нерухомого майна, а саме кв. АДРЕСА_1 .
       Згідно інформаційної довідки №269054359 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, а саме: кв. АДРЕСА_1 , 05 жовтня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу серії та номер 4637 посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Ю.В.
       Між тим, після відчуження спірного майна боржником грошові кошти на виконання основаного зобов`язання направленні не були.
       Так, на момент відчуження спірного майна, а саме 05 жовтня 2017 року позичальнику достеменно було відомо про наявність невиконаного зобов`язання за кредитним договором №SME0013034, наявність не виконаного рішення суду по справі №201/7146/16, винесеного 09 листопада 2016 року.
       Наявність даних обставин свідчить про те, що відчуження спірного майна було здійснено з метою приховання спірного майна від звернення стягнення в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №SME0013034, яка сформувалась в результаті неналежного виконання позичальником умов кредитного договору №SME0013034.
       З огляду на вищевикладене, позивач посилався на те, що такі дії позичальника, які виразились у відчужені спірного майна після винесення судового рішення про стягнення заборгованості однозначно є недобросовісними, оскільки направленні на ухилення від виконання зобов`язань за кредитним договором №SME0013034 та створення умов, які перешкоджають банку задовольнити свої грошові вимоги щодо позичальника та зниження платоспроможності позичальника, просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу серія та номер 4637, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Ю.В., укладений 05 жовтня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .
       Заочним рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 06 жовтня 2022 року в задоволенні позовних вимог ТОВ «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу недійсним - відмовлено.
       Не погодившись з таким рішенням, ТОВ «Кредитні ініціативи» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
       Інші учасники процесу не скористалися своїм правом подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом, але в силу вимог ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
       Згідно з ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
       Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
       Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, а оскаржуване рішення - скасувати з ухваленням нового судового рішення по суті даного спору, з огляду на таке.
       Судом першої інстанції встановлено, що 20 травня 2008 року між ЗАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №SME0013034 (а.с.6-8).
       Відповідно до п. 1 кредитного договору, у порядку та згідно з умовами кредитного договору надає позичальнику кредит в розмірі 39 372,30 доларів США на строк користування 72 місяці зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 17 % річних, а позичальник зобов`язується повернути наданий кредит сплатити проценти та комісії за кредитом у встановлений кредитним договором у повному обсязі.
       Між кредитором та позичальником було досягнуто домовленість, що чергові платежі в рахунок виконання основного зобов`язання мають вноситись позичальником не пізніше 19 числа кожного місяця, починаючи з місяця наступного за місяцем надання позичальнику грошових коштів в якості кредиту.
       30 вересня 2009 року ТОВ «Кредитні ініціативи» та ПАТ «Альфа-Банк» уклали договір факторингу предметом якого є право грошової вимоги до боржників, у тому числі і до ОСОБА_1 . У відповідності до п. 1.3 договору від 30 вересня 2009 року право грошової вимоги вважається відступленим фактору в день підписання між фактором та клієнтом цього договору (а.с.16-20).
       22 жовтня 2020 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Личуком Т.В. було вчинено виконавчий напис нотаріуса, зареєстрований в реєстрі за №4757 (а.с.12).
       30 листопада 2020 року приватним виконавцем Щигарцевим І.В. було відкрито виконавче провадження НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого напису нотаріуса №4757 (а.с.13-14).
       В ході виконавчого провадження НОМЕР_1 приватним виконавцем Щигарцевим І.В. було встановлено, що 05 жовтня 2017 року боржником було здійснено відчуження належного йому на праві власності нерухомого майна, а саме кв. АДРЕСА_1 .
       Згідно інформаційної довідки №269054359 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, а саме: кв. АДРЕСА_1 , 05 жовтня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу серії та номер 4637, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Ю.В. (а.с.15).
       Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було надано суду жодного належного, допустимого та достовірного доказу на підтвердження того, що укладення спірного договору не відповідало дійсній волі відповідачів та оскаржуваний ним договір купівлі-продажу вчинявся під впливом обману з боку відповідачів, а також, що відповідачами неправильно сприймалися фактичні обставини правочину та це вплинуло на їх волевиявлення, тому дійшов висновку про необхідність відмовити у визнанні недійсним договору купівлі-продажу від 05 жовтня 20177 року.
       Однак, колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції, з наступних підстав.
       Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
       При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.
       Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 16 лютого
2022 року у справі №299/857/19.
       Здійснюючи право на судовий захист, звертаючись до суду, особа повинна вказати суб`єктивне бачення порушеного права чи охоронюваного інтересу та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд зобов`язаний надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.
       Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 19 січня
2022 року у справі №678/326/17.
       Звертаючись до суду з позовом, ТОВ «Кредитні ініціативи» вказувало, що сторони спірного правочину вчинили його з метою уникнення відповідальності ОСОБА_1 за кредитним договором №SME0013034 від 20 травня 2008 року, укладеним між ЗАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 .
       Згідно зі статтею 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
       За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).
       Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.
       Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (частина перша статті 215 ЦК України).
       В юридичній науці та судовій практиці договори, дії, бездіяльність та рішення органів, що вчиняються з метою завдати шкоди кредитору і така мета досягнута, називають фраудаторними правочинами.
       Правочин, вчинений боржником у період виникнення у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину як такого, що вчинений боржником на шкоду кредиторам.
       Подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2022 року у справі №2-591/11.
       Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам, може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент, з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника).
       Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 07 липня 2022 року у справі №235/6483/20.
       Разом з тим, відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони
є вільними в укладенні договору, виборі контрагента, визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
       Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
       Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.
       Виходячи із презумпції правомірності правочину (стаття 204 ЦК України, частина третя статті 215 ЦК України), обов`язок доказування недійсності правочину покладається на сторону, яка його оспорює.
       Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 26 квітня
2022 року у справі №522/23819/15-ц.
       Згідно принципу диспозитивності цивільного судочинства суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Цивільного процесуального кодексу в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи
або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
       Відповідно до вимог статей 12, 13, 81 ЦПК України обов`язок доказування та подання доказів покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
       Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним з найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.
       Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 30 травня 2022 року у справі №344/10730/16-ц.
       В апеляційній скарзі ТОВ «Кредитні ініціативи» посилалося на те, що районним судом в ході розгляду даної справи не було досліджено та не було надано належної правової оцінки недобросовісній поведінці ОСОБА_1 , яка виражалась в укладенні оскаржуваного договору купівлі-продажу з метою уникнення виконання цивільного правового зобов`язання. Зокрема, апелянтом акцентувалась увага на тому, що ОСОБА_1 , укладаючи спірний договір купівлі-продажу, зменшив обсяг власних майнових прав, тим самим унеможливив виконання рішення суду по справі №201/7146/16-ц у зв`язку з чим було порушено принцип обов`язковості рішення суду, а отже така поведінка є недобросовісною та суперечить статті 13 ЦК України. Проте, судом першої інстанції дана обставина була проігнорована та не досліджена. Крім того, скаржник вказував, що місцевим судом не наведено мотивів відхилення таких аргументів апелянта у його позовній заяві.
       Так, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).
       Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).
       Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року №2-р(II)/2021 у справі №3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».
       Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).
       При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
       У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №369/11268/16-ц (провадження №14-260цс19) зроблено висновок, що «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним».
       У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі №405/1820/17 (провадження №61-2761св19) зазначено, що «однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку).
       У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі №755/17944/18 (провадження №61-17511св19) зроблено висновок, що «однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника).
       У справі, яка переглядається, колегією суддів із Єдиного державного реєстру встановлено, що рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 09 листопада 2016 року у цивільній справі №201/7146/16-ц позовні вимоги ТОВ «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» заборгованість за кредитним договором №SME0013034 від 20 травня 2008 року, станом на 20 травня 2008 року, в розмірі 53 332, 89 доларів США, що еквівалентно 1 398 284, 69 грн., а саме: 1) за кредитом - 36 663, 95 доларів США, що еквівалентно 961 257, 49 грн; 2) по відсотках - 16 668, 94 доларів США, що еквівалентно 437 027, 20 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на користь позивача судовий збір у розмірі по 10 487, 14 грн з кожного окремо. Рішення суду першої інстанції не оскаржувалося та набрало законної сили.
       При цьому, згідно інформаційної довідки №269054359 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, а саме: кв. АДРЕСА_1 , 05 жовтня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Ю.В. (а.с.15).
       Таким чином, вчинення оспорюваного правочину після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором свідчить про намір приховати майно від виконання судового рішення у майбутньому, що дозволяє кваліфікувати договір купівлі-продажу серії та номер 4637, як такий, що вчинений на шкоду кредитору.
       Отже, висновок суду першої інстанції про те, що договір купівлі-продажу нерухомого майна не порушує прав позивача і в момент його укладення жодних обмежень щодо його відчуження не існувало є необґрунтованим, оскільки перехід права власності на вказану квартиру впродовж одного року після ухвалення судового рішення у справі про стягнення з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованості за кредитним договором №SME0013034 від 20 травня 2008 року свідчить про мету приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів на підставі укладеного між позивачем та ОСОБА_1 кредитного договору, що у свою чергу свідчить про недійсність правочину та порушує права позивача як позикодавця.
       З огляду на вищезазначене, колегія суддів дійшла висновку про те, що ОСОБА_1 , який відчужив майно (квартиру) на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_2 після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості, діяв очевидно недобросовісно та зловживав правами, оскільки вчинив оспорюваний договір купівлі-продажу, який порушує майнові інтереси кредитора і направлені на недопущення звернення стягнення на майно боржника.
       З метою реального захисту та відновлення порушених прав та охоронюваних законом інтересів позивача, колегія суддів вважає за необхідне задовольнити заявлені позивачем вимоги та визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , серія та номер: 4637, укладений 05 жовтня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Ю.В.
       За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, оскільки на викладене вище суд першої інстанції належної уваги не звернув, а тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню, на підставі ст.376 ЦПК України, з ухваленням нового судового рішення про задоволення даного позову у повному обсязі.
       Водночас, згідно вимог ст.141 ЦПК України, з відповідачів слід стягнути на користь позивача, понесені ним судові витрати зі сплати судового збору у загальному розмірі по 2 837 грн 50 коп. з кожного.
       Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

       Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» - задовольнити.
       Заочне рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 06 жовтня 2022 року - скасувати та ухвалити нове рішення.
       Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу недійсним - задовольнити.
       Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , серія та номер: 4637, укладений 05 жовтня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Юлією Володимирівною.
       Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» судовий збір у загальному розмірі по 2 837 (дві тисячі вісімсот тридцять сім) грн 50 коп. з кожного.

       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

       Головуючий:                                                          В.С. Городнича

       Судді:                                                                          О.В. Лаченкова

                                                         М.Ю. Петешенкова