ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

04 травня 2023 року 	м.Суми	

Справа №587/1726/22 
Номер провадження 22-ц/816/507/23

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),
суддів -          Кононенко О. Ю. ,  Ткачук С. С. 
розглянувши у порядку письмового провадженняапеляційну скаргу  ОСОБА_1 та її представника адвоката Гаврилюк Надії Миколаївни на рішення Сумського районного суду Сумської області від 01 лютого 2023 року, ухвалене у складі судді Степаненка О.А. у м. Суми, 
в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Інститут охорони ґрунтів України», третя особа - Сумська філія Державної установи «Інститут охорони ґрунтів України», про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні,
в с т а н о в и в :

У жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з указаним позовом, який обґрунтовувала тим, що вона перебувала у трудових відносинах з відповідачем. 01 червня 2022 року була звільнена з роботи за п. 1 ст. 36 КЗпП України, проте остаточний розрахунок з нею роботодавцем був проведений лише 24 жовтня 2022 року.
Посилаючись на зазначені обставини позивачка просила суд стягнути з ДУ «Інститут охорони ґрунтів України» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, а саме з 02 червня 2022 року по 23 жовтня 2022 року у розмірі 54928,02 грн.
Рішенням Сумського районного суду Сумської області від 01 лютого 2023 року стягнуто з ДУ «Інститут охорони ґрунтів України» на користь ОСОБА_1 12263 грн 57 коп. середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні.
Стягнуто з ДУ «Інститут охорони ґрунтів України» в доход держави 1073 грн 60 коп. судового збору.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 та її представник, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять змінити рішення суду в частині суми стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та задовольнити позов у повному обсязі, стягнувши з відповідача на користь позивачки 54928,02 грн. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не врахував, що відповідач в порушення вимог Конституції України та гарантованих нею трудових прав позивачки щодо своєчасної виплати заробітної плати за виконану роботу не здійснив з нею повного розрахунку при звільненні з роботи і не виплатив їй заборгованості по заробітній платі, що існувала на час звільнення. Тривалість затримки розрахунку становить 102 робочих дні після звільнення, а саме з 02 червня 2022 року по 21 жовтня 2022 року, тобто при середньоденній заробітній платі у розмірі 538,51 грн, розмір відповідальності роботодавця перед працівником за затримку повного розрахунку при звільненні з роботи, передбачений законодавцем, становить 54928,02 грн, а не 12 263,57 грн, як визначив суд.
Заявники вважають, що ухвалюючи рішення, суд став на захист інтересів саме відповідача, не дотримавшись балансу інтересів сторін. Під час дії воєнного стану позивачка залишилась без роботи та засобів існування, не отримавши розрахунку у день звільнення, саме з вини роботодавця, проте суд цих обставин не врахував.
У письмовому відзиві на апеляційну скаргу відповідач зазначив, що рішення суду першої інстанції вважає законним і обґрунтованим, а подану апеляційну скаргу безпідставною, а тому просив відмовити у її задоволенні.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції, врахувавши розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також обставини, з якими була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум, вважав за необхідне зменшити розмір середнього заробітку за весь час затримки виплати заборгованості до 12263,57 грн.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають обставинам справи та вимогам закону. 
У справі, що переглядається, суд першої інстанції встановив, що 02 травня 2019 року ОСОБА_1 була прийнята на роботу до Сумської філії Державної установи «Інститут охорони ґрунтів України» на посаду провідного фахівця лабораторії моніторингу та агрохімічної паспортизації земель (а. с. 4).
Наказом Сумської філії ДУ «Держгрунтохорона» від 31 травня 2022 року №14-к ОСОБА_1 звільнена із займаної посади 01 червня 2022 року за угодою сторін (п.1 ст. 36 КЗпП України). Головному бухгалтеру доручено провести остаточні розрахунки згідно чинного законодавства, виплатити грошову компенсацію за 46 календарних днів невикористаної відпустки після відновлення діяльності філії ( а.с.5).
За червень 2022 року ОСОБА_1 було нараховано 12718,68 грн, після відрахування податків і зборів - 10 238,54 грн ( а.с. 13).
29 вересня 2022 року на банківську картку ОСОБА_1 була перерахована заробітна плата у розмірі 10 238,54 грн, а 24 жовтня 2022 року - 2025,03 грн, всього 12 263,57 грн (а.с.14-15).
Частина 1 статті 47 КЗпП України передбачає, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Статтею 117 КЗпП України ( в редакції яка діяла на час виникнення спірних правовідносин)  передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Конституційний Суд України у рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.
Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені на момент звільнення не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то передбачене статтею 117 КЗпП України відшкодування, спрямовано на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після ухвалення судового рішення.
Подібні за змістом висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17 (провадження № 11-1210апп19)
З огляду на мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18) дійшла висновку, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Судом першої інстанції встановлено та не спростовано сторонами, що Державною установою «Інститут охорони ґрунтів України» не було проведено розрахунку в день звільнення ОСОБА_1 . 
Таким чином, встановивши, що в порушення вимог ст. 116 КЗпП України, відповідач не виплатив усі належні позивачці при звільненні суми, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у визначені законом строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, а саме - виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
З огляду на неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку (54928,02 грн) із встановленим розміром заборгованості (12262,57 грн), врахувавши відсутність спору між сторонами щодо розміру грошових сум належних до виплати позивачці на час звільнення, тривалість періоду затримки розрахунку, а також обставини введення в України воєнного стану, що вплинуло на можливості виконання своїх зобов`язань перед працівниками Державною установою «Інститут охорони ґрунтів України», суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про можливість зменшення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат до 12263,57 грн. Таке рішення є законним, справедливим та обґрунтованим, таким, що відповідає обставинам цієї справи, та враховує правові висновки із застосування норм статті 117 КЗпП України, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду. 
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла до висновку, що усупереч доводам апеляційної скарги, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційнийсуд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.
Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та її представника адвоката Гаврилюк Надії Миколаївни залишити без задоволення.
Рішення Сумського районного суду Сумської області від 01 лютого 2023 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Головуючий -  	О. І. Собина	

Судді:                                                                                        О. Ю. Кононенко 

                                                                                                   С. С. Ткачук