ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 630/241/22                        Головуючий суддя І інстанції Малихін О. О.
Провадження № 22-ц/818/241/23                Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: визнання права власності

П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 квітня 2023 року                                                                                 м. Харків.
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого Яцини В.Б.
суддів колегії  Бурлака І.В., Мальованого Ю.М.,
за участю секретаря судового засідання Волобуєва О.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу керівника Харківської окружної прокуратури Харківської області Ільєнкова О.  в інтересах держави в особі: Люботинської міської ради Харківської області на рішення Люботинського міського суду Харківської області від 03 серпня 2022 року, у справі за позовом  ОСОБА_1 до Люботинської міської ради Харківської області про визнання права власності на самочинно перебудовану нежитлову будівлю,
в с т а н о в и в:

У липні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Люботинської міської ради Харківської області про визнання права власності на самочинно перебудовану нежитлову будівлю.
Позов мотивовано тим, що 06 липня 2020 року вона придбала водонапірну башту літ. «А-2», 1949 року побудови, загальною площею 107,90 кв.м., та земельну ділянку, загальною площею 0,0331 га, цільовим призначенням для будівництва та обслуговування ринкової інфраструктури (адміністративних будинків, офісних приміщень та інших будівель громадської забудови, які використовуються для здійснення підприємницької діяльності, пов`язаної з отриманням прибутку), кадастровий номер 6311200000:31:055:0566, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . 
В подальшому позивач у 2021 році здійснила перебудову вказаної водонапірної башти, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . В результаті самочинної реконструкції на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 зараз розташована нежитлова будівля (магазин) літ. «А-6», з підвалом літ. «апд», загальною площею 525,50 кв.м.. Тобто за рахунок самочинної перебудови водонапірної башти позивач побудувала нежитлову будівлю (магазин) та збільшила загальну площу будівлі на 417,60 кв.м.
З метою оформлення права власності на реконструйовану будівлі ОСОБА_1 звернулася до відділу з питань містобудування, архітектури та держархбудконтролю Люботинської міської ради Харківської області, однак, вона отримала відповідь виконавчого комітету Люботинської міської ради Харківської області про неможливість здійснення виконавчим комітетом Люботинської міської ради Харківської області реєстраційних дій щодо надання відповідних дозвільних документів на будівництво нежитлової будівлі за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з відсутністю спеціаліста з наявним доступом до Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва. Саме тому позивач була змушена звернутися з вказаним позовом до суду.
Рішенням Люботинського міського суду Харківської області від 3 серпня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на самочинно перебудовану нежитлову будівлю (магазин) літ. «А-6», з підвалом літ. «апд», загальною площею 525,50 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
В апеляційній скарзі керівник Харківської окружної прокуратури Харківської області в інтересах держави в особі Люботинської міської ради Харківської області посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у позові ОСОБА_1 відмовити повністю.
Скарга мотивована тим, що рішення суду не містить будь-яких даних про оспорювання права власності відповідачем або невизнання його.
Вказує, що матеріали справи не містять докази забудови (дотримання меж) земельної ділянки, що належить позивачу. Зазначає, що оскільки площа земельної ділянки та площа забудови становить 0,0331 га (тобто повністю ідентична), йдеться про порушення її меж, а матеріали справи не містять будь-які схем и, геодезичні зйомки, план розташування тощо, які підтверджують забудову земельної ділянки з кадастровим номером 6311200000:31:055:0566.
Зазначає, що водонапірна башта розташована на земельній ділянці з кадастровим номером 6311200000:31:036:0033 площею 0,0058 га, що належить до державної форми власності, при цьому земельна ділянка, що належить позивачу знаходиться поблизу, а без відповідних доказів встановити на якій земельній ділянці здійснено забудову неможливо.
Отже, вважає, що суд не переконався у тому, що земельна ділянка була надана під збудоване нерухоме майно, жодною із сторін не було підтверджено, що нежитлова будівля побудована у межах земельної ділянки, що перебуває саме у приватній власності позивача.
Також судом не враховано що для визнання права власності на будівлі необхідно дотримання не лише земельних, а й архітектурних, санітарних, екологічних, протипожежних та інших чинних законодавчих норм.
Вказує, що факт завершення будівельних робіт, тобто визнання стану об`єкту як закінченого будівництвом може встановлюватися тільки виключно в ході проходження встановленої законодавством процедури прийняття об`єкту в експлуатацію.
Вважає, що у порушення ст.10 ЦПК України судом не наведено будь-яких матеріально-правових норм на підтвердження висновку про визнання за позивачем права власності на спірне нерухоме майно, не встановлено за допомогою належних засобів доказування чи прийняті вони в експлуатацію у встановленому законом порядку.
Крім того, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що позивач здійснивши самочинне будівництво, до компетентних органів щодо прийняття забудови до експлуатації та оформлення права власності не звертався, що свідчить про відсутність спору про право.
Зазначає, що в основі інтересу держави лежить потреба у здійсненні дій, спрямованих на охорону землі як національного багатства.
У даній справі наявність інтересів держави обґрунтовується прокурором порушенням законності у сфері землекористування та державного архітектурно-будівельного контролю.
Розгляд справи проведено судом за відсутності ДІАМ – уповноваженого державного органу виконувати дозвільні та реєстраційні функції у будівництві щодо об`єктів із значними наслідками ССЗ.
Звернення прокурора до суду з апеляційною скаргою, спрямоване на задоволення порушеного порядку узаконення самочинного будівництва, правомірності набуття права власності на самочинно збудоване нерухоме майно фізичними особами, що беззаперечно становить, як державний, так і суспільний інтерес.
Харківська окружна прокуратура Харківської області попередньо, листом від 17.10.2022 року до звернення до суду з апеляційною скаргою, повідомила Люботинську міську раду Харківської області про намір звернутися до Харківського апеляційного суду в її інтересах із зазначеною апеляційною скаргою, проте відповідь не отримана.
Колегія суддів, заслухала доповідь судді-доповідача, пояснення представника прокуратури Омельник М.М. розглянула справу за відсутності інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, які не з`явилися у судове засідання, що відповідно до ст. 372 ЦПК України не перешкоджає її розгляду. 
Відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України колегія суддів перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст. 376ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції своє рішення мотивував тим, що спірне нежитлове приміщення відповідає вимогам надійності й безпечної експлуатації, а також, що право власності позивач позбавлений можливості оформити іншим чином.
Зазначено, що земельна ділянка на якій ОСОБА_1 здійснила самочинну перебудову водонапірної башти належить їй на праві приватної власності з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування ринкової інфраструктури (адміністративних будинків, офісних приміщень та інших будівель громадської забудови, які використовуються для здійснення підприємницької діяльності, пов`язаної з отриманням прибутку).
Таким чином цільове призначення земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та належить на праві приватної власності ОСОБА_1 дає право їй будувати на вказаній земельній ділянці нежитлові будівлі для здійснення підприємницької діяльності з метою отримання прибутку.
Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції.
Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до копії договору купівлі-продажу серія НМК №531395, посвідченого приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області 06 липня 2020 року за реєстровим №210, ОСОБА_1 придбала водонапірну башту літ. «А-2» з підвалом літ. «апд», загальною площею 107,90 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та зареєструвала право власності на неї, що підтверджується копією інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №249875444 від 25 березня 2021 року.
Також відповідно копії договору купівлі-продажу серія НМК №531392, посвідченого приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області 06 липня 2020 року за реєстровим №209, ОСОБА_1 придбала земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 0,0331 га, цільовим призначенням для будівництва та обслуговування ринкової інфраструктури (адміністративних будинків, офісних приміщень та інших будівель громадської забудови, які використовуються для здійснення підприємницької діяльності, пов`язаної з отриманням прибутку), кадастровий номер 6311200000:31:055:0566, та зареєструвала право власності на неї, що підтверджується копією інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №249880796 від 25 березня 2021 року.
Як вбачається із копії технічного паспорту, виготовленого ТОВ «ІНФОРМ ГРУП» станом на 10 червня 2022 року на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , розташована нежитлова будівля літ. «А-6», з підвалом літ. «апд», загальною площею 525,5 кв.м.
Відповідно до частин першої та другої статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони: 1) збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або 2) без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або 3) з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.
Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.
Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним.
Саме такий правовий висновок, викладений Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1328цс15, а також Верховним Судом у постановах від 18 лютого 2019 року у справі № 308/5988/17-ц, від 20 березня 2019 року у справі№ 202/3520/16-ц.
На підставі частини третьої статті 376 ЦК України суд може задовольнити позов про визнання права власності на самочинно збудоване майно на земельній ділянці, що не надавалася у власність чи користування особі, яка збудувала його, якщо їй у встановленому законом порядку було передано земельну ділянку у власність або надано у користування під уже збудоване нерухоме майно відповідно до її цільового призначення, та за умови, що будівництво велося з додержанням архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил згідно із законодавством, містобудівною та проектною документацією, а також у разі, якщо ці обставини були предметом розгляду компетентного державного органу.
Вирішуючи справу за позовом власника (землекористувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов`язані встановити усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушення будівельних норм та істотних правил.
При вирішенні позову про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно суд має виходити з того, що право на виконання будівельних робіт виникає у забудовника лише за наявності документів, які надають право виконувати будівельні роботи та передбачених статтями 27, 29-31 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», а також у передбачених законом випадках отримання дозволу на виконання будівельних робіт (статті 34,37 цього Закону).
Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів належить до одного з етапів проектування та будівництва об`єктів, що здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок (пункт 5 частина п`ята стаття 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»).
Частиною восьмою статті 39 Закону України «Про регулювання містобудівельної діяльності» передбачено, що експлуатація закінчених будівництвом об`єктів, не прийнятих в експлуатацію забороняється.
Аналогічна норма закріплена пунктом 12 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року № 461.
Визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, не прийнятого в експлуатацію, в судовому порядку нормами ЦК України чи іншими нормативними актами не передбачено.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Згідно до ст. 376 ЦК України будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
Як вбачається з доданої до апеляційної скарги інформації про земельні ділянки з відкритих публічних даних земельного кадастру України в мережі Інтернет щодо земельної ділянки кадастровий номер 6311200000:31:036:0033 площею 0,0058 га за адресою АДРЕСА_1 , яка перебуває у держаній власності, та кадастровий номер 6311200000:31:055:0566 площею 0,0331 га за адресою АДРЕСА_1 , яка перебуває у приватній власності позивачки, - водонапірна башта, до якої прибудована самочинно зведена спірна нежитлова будівля, виходить поза межі належній позивачці земельної ділянки та накладається на межі вищевказаної земельної ділянки, яка перебуває у державній власності (а.с. 107-109). Наведені з цього приводу вищевказані доводи скарги знайшли своє підтвердження.
Суд всупереч вказаних вимог ст.ст. 89, 263 ЦПК України цих обставин не з`ясував, не звернув уваги на відсутність доказів про те, що у даному самочинне будівництво відбулося в межах належної позивачці на праві приватної власності земельній ділянці, а отже – відсутні зазначену у вказаній нормі ст. 376 ЦК України підстави для визнання права власності на самочинне будівництво.
Також у матеріалах справи відсутні докази про відмову позивачці в узаконенні самочинного будівництва.
Наведені свідчить, що позивачка всупереч свого процесуального обов`язку, передбаченого ст.ст. 12, 81 ЦПК України, не надала до суду належних і допустимих доказів про те, що під самочинне будівництво було надана відповідна земельна ділянка, а тому у суду не було визначних у ст. 376 ЦК України підстав для визнання права власності на самочинне будівництво та задоволенні позову. 
Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про задоволення позову.
Подаючи апеляційну скаргу у даній справі, прокурор у відповідності до ч.ч. 4,5 ст. 56 ЦПК України обґрунтував у ній в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, вказав визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначив орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
Відповідно до положень п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити його.
За таких обставин, рішення суду відповідно до п.п. 1, 2, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підстав слід скасувати та постановити нову постанову про відмову у задоволенні позову.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України понесені апелянтом судові витрати по сплаті судового збору за подачу скарги підлягають відшкодуванню за рахунок позивачки.
Керуючись ст.ст. 374, 376; 383; 384; 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу керівника Харківської окружної прокуратури Харківської області Ільєнков О.  в інтересах держави в особі: Люботинської міської ради Харківської області – задовольнити.

Рішення Люботинського міського суду Харківської області від 03 серпня 2022 року – скасувати.
У задоволенні позову ОСОБА_1 – відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Харківської окружної прокуратури Харківської області 4500 (чотири тисячі п`ятсот) грн. в рахунок відшкодування сплаченого судового збору за подачу апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складений 10 квітня 2023 року

Головуючий                                                                                         В.Б. Яцина.

Судді колегії                                                                                         І.В. Бурлака.

                                                                               Ю.М. Мальований.