Постанова
Іменем України
15 травня 2023 року
м. Київ
 
справа № 947/2758/21
 
провадження № 61-296св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - казенне підприємство «Морська пошуково-рятувальна служба»,
треті особи: професійна спілка працівників казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба», Державна служба морського 
та річкового транспорту України,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника 
ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 06 жовтня 2021 року у складі судді Огренич І. В. та постанову Одеського апеляційного суду від 15 грудня 2022 року у складі колегії суддів: Гірняк Л. А., Сегеди С. М., Комлевої О. С.,
ВСТАНОВИВ:
1.     Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба» (далі - КП «МПРС»), треті особи: професійна спілка працівників КП «МПРС» та Державна служба морського та річкового транспорту України, про визнання незаконним 
та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди.
Позовну заяву мотивовано тим, що з 07 липня 2016 року позивач працював на різних керівних посадах у казенному підприємстві, зокрема, на посаді начальника філії «Чорноморська філія» КП «МПРС», з якої наказом 
від 29 грудня 2020 року № 834-к «Про звільнення» був звільнений на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України. Підставою звільнення 
у вказаному наказі зазначений наказ КП «МПРС» від 18 лютого 2020 року 
№ 123-н «Про припинення діяльності філії «Чорноморська філія» КП «МПРС».
Разом із цим позивач зазначав про те, що наказом від 21 квітня 2020 року № 221-к «Про звільнення» його вже було звільнено відповідачем із займаної посади на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України. Підставою звільнення 21 квітня 2020 року відповідачем також було зазначено наказ КП «МПРС» від 18 лютого 2020 року № 123-н.
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 28 жовтня 2020 року 
у справі № 947/12999/20 наказ КП «МПРС» від 21 квітня 2020 року № 221-к «Про звільнення» визнаний незаконним та позивача поновлено на посаді начальника філії «Чорноморська філія» КП «МПРС».
29 жовтня 2020 року відповідач виконав рішення Київського районного суду м. Одеси від 28 жовтня 2020 року у справі № 947/12999/20 шляхом видання наказу № 681-к «Про поновлення на роботі ОСОБА_1 ».
Позивач посилався на те, що одночасно, з ознайомленням із наказом про поновлення на роботі йому вручено попередження про наступне звільнення з посади начальника філії «Чорноморська філія» на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, яке відбудеться - 29 грудня 
2020 року, з виплатою вихідної допомоги у розмірі середньомісячного заробітку. 
Попередження мотивоване проведеним скороченням чисельності та штату працівників КП «МПРС», припиненням діяльності філії «Чорноморська філія» (наказ КП «МПРС» від 18 лютого 2020 року № 123-н «Про припинення діяльності філії «Чорноморська філія» казенного підприємства «МПРС») 
та введенням нової організаційної структури та штатного розпису 
КП «МПРС» з 01 травня 2020 року (наказ КП «МПРС» від 30 квітня 2020 року № 280-н «Про затвердження і введення в дію організаційної структури 
та штатного розпису КП «МПРС»), згідно з яким його посада у діючій організаційній структурі та штатному розписі КП «МПРС» відсутня.
З урахуванням викладеного, ОСОБА_1 просив суд:
визнати незаконним та скасувати наказ від 29 грудня 2020 року № 834-к «Про звільнення»;
поновити його на посаді начальника філії «Чорноморська філія» КП «МПРС»;
стягнути з КП «МПРС» на його користь суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу з дати звільнення по дату поновлення його на роботі;
допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення його 
на посаді начальника філії «Чорноморська філія» КП «МПРС» та виплати середнього заробітку за один місяць;
стягнути з КП «МПРС» на його користь в рахунок відшкодування спричиненої моральної шкоди 100 000,00 грн.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 06 жовтня 2021 року 
у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки у відповідача відбулись зміни в організації виробництва і праці, а саме скорочення чисельності штату працівників, у тому числі філії «Чорноморська філія» 
КП «МПРС», позивач попереджався про наступне вивільнення за два місяці з дати його попередження, з моменту попередження про наступне вивільнення та до дати звільнення йому пропонувалися усі вакантні посади, що були на підприємстві на час його вивільнення та від яких позивач відмовлявся, тому відсутні порушення відповідачем процедури поновлення позивача на займаній останнім посаді та про порушення підприємством нової процедури вивільнення цього працівника.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, 
що із встановлених у справі обставин не вбачається порушень відповідачем вимог частини другої статті 40 КЗпП України та частини третьої 
статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, у зв`язку 
із чим позовні вимоги про скасування наказу про звільнення, поновлення 
на роботі зі стягненням середнього заробітку за час вимушеного прогулу 
та стягнення моральної шкоди є необґрунтованими і задоволенню 
не підлягають.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Одеського апеляційного суду від 15 грудня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Київського районного суду м. Одеси від 06 жовтня 2021 року залишено без змін.
Постанову суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про звільнення, поновлення на роботі зі стягненням середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди, оскільки із встановлених у справі обставин не вбачається порушень відповідачем вимог частини другої статті 40 КЗпП України та частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника.
Суд апеляційної інстанції погодився із висновками суду першої інстанції про те, що у відповідача відбулись зміни в організації виробництва і праці, 
а саме скорочення чисельності штату працівників, у тому числі філії «Чорноморська філія «КП «МПРС», позивач попереджався про наступне вивільнення за два місяці з дати його попередження, з моменту попередження про наступне вивільнення та до дати звільнення йому пропонувалися усі вакантні посади, що були на підприємстві на час його вивільнення та від яких позивач відмовлявся, тому відсутні порушення відповідачем процедури поновлення позивача на займаній останнім посаді в порядку виконання відповідного судового рішення, та про порушення підприємством нової процедури вивільнення цього працівника.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи
У касаційній скарзі, поданій у січні 2023 року до Верховного Суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, зокрема на те, що суди в оскаржуваних судових рішеннях застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17, від 30 січня 2019 року у справі 
№ 755/10947/17, від 18 березня 2021 року у справі № 300/770/19, 
від 03 червня 2021 року у справі № 420/3536/19 та від 04 травня 2022 року 
у справі № 947/12689/20 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України), просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій 
й ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення позову 
у повному обсязі.
Касаційну скаргу мотивовано тим, що судами першої та апеляційної інстанцій не враховано висновки Великої Палати Верховного Суду 
та висновки Верховного Суду, викладені у більш пізніх постановах, 
що на думку представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , призвело 
до неправильного застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, а саме неправильного тлумачення норм КЗпП України, у зв`язку із чим ухвалено незаконні рішення.
Заявник зазначає, що пропонуючи посади, які, на думку роботодавця, ОСОБА_1 не може зайняти, відповідач застосував формальний підхід 
до своїх обов`язків, а також свідоме введення в оману працівника щодо начебто існуючої можливості його переведення на запропоновані вакантні посади, без роз`яснення можливих наслідків погодження із пропозиціями, запропонованими йому.
ОСОБА_1 надавав свою письмову згоду на переведення 
на запропоновані відповідачем вакантні посади, які відповідно 
до законодавства мають відповідати професії або спеціальності особи, яку попередили про звільнення, то відповідач мав здійснити працевлаштування на одну з таких посад.
Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 зазначає, що за наявності згоди працівника на переведення, на її думку, саме роботодавець має обов`язок здійснити дії для працевлаштування працівника, посада якого підлягає скороченню. Додаткового обов`язку особи, яка погодилась 
із запропонованими вакантними посадами, здійснювати будь-які активні дії по отриманню такої посади трудовим законодавством не передбачено. Незалежно від того, чи відповідач запропонував посади, які на його думку не відповідають кваліфікації позивача, чи відповідач не здійснив працевлаштування позивача на одну із посад, на які погодився позивач - такі дії КП «МПРС» в обох випадках не можна вважати належним виконання вимог частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавцем.
На думку представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , відмовляючи 
у задоволенні позову суди першої та апеляційної інстанцій не звернули увагу на той факт, що підставою звільнення позивача роботодавець визначає 
не відсутність відповідної кваліфікації на зайняття вакантної посади, 
а відсутність заяви про згоду на переведення на іншу посаду, 
що не відповідає дійсності.
Разом із цим представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 зазначає, 
що судами попередніх інстанцій зроблено висновок про відсутність 
у позивача кваліфікації, необхідної для зайняття певних посад, на її думку, без встановлення обставин, що ОСОБА_1 має відповідну кваліфікацію.
ОСОБА_1 за кваліфікацією є інженер-судноводій, має диплом капітана далекого плавання, досвід роботи на суднах, за спеціальністю - судноводій на морських шляхах, у зв`язку із цим, на думку представника 
ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , позивач має кваліфікацію, необхідну для зайняття посад капітана р/с «Сапфір», капітана пошуково-рятувального катеру ПРК-02 та другого помічника капітана р/с «Сапфір».
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 13 лютого 2023 року відкрито касаційне провадження та витребувано матеріали цивільної справи із Київського районного суду м. Одеси.
У березні 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
У березні 2023 року до Верховного Суду надійшов відзив КП «МПРС» 
на касаційну скаргу, у якому зазначено, що оскаржувані судові рішення 
є законними та обґрунтованими.
Доводи клопотання про наявність підстав для передачі справи на розгляд об`єднаної палати Верховного Суду або Великої Палати Верховного Суду
У квітні 2023 року до Верховного Суду надійшло клопотання представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про наявність підстав для передачі справи на розгляд об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду.
Зазначене клопотання обґрунтоване тим, що, на думку представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , наявні підстави для відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 31 січня 2023 року у справі 
№ 947/3424/21, в якій Верховний Суд дійшов висновку про те, що «протягом періоду попередження позивачу запропоновано у повному обсязі всі вакантні посади, які були наявні на підприємстві протягом всього періоду попередження працівника. Разом із тим 24 листопада 2020 року на адресу відповідача надійшла заява позивача від 24 листопада 2020 року, в якій він зазначив про свою згоду зайняти одну із запропонованих вакантних посад: капітана ПРК-02, другого помічника капітана р/с «Сапфір», капітана 
р/с «Сапфір»… Врахувавши, що працівником згоди на зайняття будь-якої іншої із всіх запропонованих вакантних посад відповідно до його кваліфікації, надано не було (ані усно ані письмово), а також не надано, документів підтверджуючих кваліфікацію на зайняття посад на які ним було надано згоду, що зафіксовано актом від 06 січня 2021 року, наказом 
від 06 січня 2021 року № 3-к, менеджера з якості, звільнено із займаної посади 06 січня 2021 року, у зв`язку із скороченням штату працівників, відповідно до пункту 1 першого частини першої статті 40 КЗпП України. Таким чином колегія суддів погоджується із висновками апеляційного суду, про те, що за встановлених у справі обставин та досліджених доказів, 
не вбачається підстави для висновку, що роботодавцем не дотримано вимоги частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо запропонування позивачу іншої роботи на підприємстві».
Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 вважає, що у цій справі Верховний Суд має відступити від вказаного висновку, у зв`язку із тим, 
що на підставі частини третьої статті 49-2 КЗпП України власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення 
у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Разом із цим вважає, 
що роботодавець є таким, що належно виконав вимоги частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Саме така пропозиція вакантних посад 
є вжиттям всіх засобів для переведення працівника за його згодою на іншу роботу.
Пропонуючи посади, які, на думку роботодавця, працівник не може зайняти, роботодавець застосовує формальний підхід до своїх обов`язків, а також свідоме введення в оману працівника щодо начебто існуючої можливості його переведення на запропоновані вакантні посади. 
Заявник зазначає, що листом від 30 листопада 2020 року № 1/61/2291-20, який наявний в матеріалах справи, КП «МПРС» повідомило позивача, 
що «роботодавець зобов`язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника». 
На думку представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , відповідач погоджується з обов`язком роботодавця пропонувати посади, які відповідають кваліфікації працівника. Оскільки ОСОБА_1 надав свою письмову згоду на переведення на запропоновані відповідачем вакантні посади, які відповідно до законодавства мають відповідати професії або спеціальності особи, яку попередили про звільнення, то відповідач мав здійснити працевлаштування на одну з таких посад. Так, за наявності згоди працівника на переведення, саме роботодавець має обов`язок здійснити дії для працевлаштування працівника, посада якого підлягає скороченню. 
На її думку, додаткового обов`язку особи, яка погодилась 
із запропонованими вакантними посадами, здійснювати будь-які активні дії по отриманню такої посади трудовим законодавством не передбачено.
Таким чином, на думку заявника, незалежно від того, чи відповідач запропонував посади, які на його думку не відповідають кваліфікації позивача, чи відповідач не здійснив працевлаштування позивача на одну 
з посад, на які погодився позивач такі дії КП «МПРС», в обох випадках 
не можна вважати належним виконанням вимог частини третьої 
статті 49-2 КЗпП України роботодавцем.
Разом із цим Верховний Суд у постанові від 30 червня 2022 року у справі 
№ 522/8292/20 зазначив: «у першу чергу пропонується робота 
за відповідною спеціальністю, а якщо такої роботи немає, інша робота 
(як вакантна посада, що відповідає кваліфікації працівника, так і вакантна посада, що передбачає виконання роботи більш низької кваліфікації або 
з нижчим рівним оплати праці), яку працівник може виконувати 
з урахуванням стану здоров`я.
Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 зазначає, що у вказаній постанові Верховний Суд звертає увагу на тому, що працівнику мають пропонуватися посади, які він зможе виконувати відповідно до своєї кваліфікації. Таким чином, на думку заявника, існує різний підхід 
до розуміння та тлумачення положень частини третьої статті 49-2 КЗпП України Верховним Судом.
При цьому, заявник звертає увагу суду на те, що аналогічну правову позицію щодо обов`язку роботодавця пропонувати працівнику посади, які відповідають його кваліфікації, викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17, яка 
не була врахована Верховним Судом при прийнятті постанови від 31 січня 2023 у справі № 947/3424/21.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, передає справу на розгляд палати, до якої входить така колегія, якщо 
ця колегія вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з цієї ж палати або у складі такої палати. Суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати, передає справу на розгляд об`єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного 
в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи об`єднаної палати. Суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.
Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що для передання справи на розгляд палати, об`єднаної палати, Великої Палати Верховного Суду необхідна одночасна наявність підстав, визначених процесуальним законом, зокрема, існування виключної правової проблеми та необхідності формування єдиної правозастосовчої практики, необхідності відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів цієї ж палати або у складі такої палати, а також у складі іншої палати чи об`єднаної палати.
Наведені підстави для прийняття зазначеного процесуального рішення у цій справі відсутні, доводи, наведені щодо вказаного питання, 
є необґрунтованими. Верховним Судом не встановлено наявності виключної правової проблеми, яка б зумовлювала необхідність передання справи 
на розгляд об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду для формування єдиної правозастосовчої практики. 
Верховний Суд врахував, що вирішення процесуального питання про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати, Великої Палати Верховного Суду за ініціативою суду касаційної інстанції відноситься 
до дискреційних повноважень Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, вирішується за його розсудом та є можливим виключно 
у разі, якщо суд встановить для цього достатні та об`єктивно існуючі підстави, передбачені процесуальним законом.
Колегія суддів вважає, що доводи представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про наявність підстав для передачі справи на розгляд об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду не знайшли свого підтвердження, оскільки підстав, визначених статтею 403 ЦПК України, для передачі справи на розгляд об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду не вбачається, у зв`язку з чим, клопотання представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про передачу справи на розгляд об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду задоволенню 
не підлягає.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
ОСОБА_1 з 07 липня 2016 року працював на різних керівних посадах 
у КП «МПРС», зокрема, на посаді начальника філії «Чорноморська філія» 
КП «МПРС».
В подальшому звільнений із займаної посади у зв`язку зі скороченням штату працівників відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України відповідно до наказу від 21 квітня 2020 року № 221-к.
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 04 листопада 2020 року 
у справі № 947/12999/20 наказ КП «МПРС» від 21 квітня 2020 року № 221-к «Про звільнення» визнано незаконним та скасовано. ОСОБА_1 поновлено на посаді начальника філії «Чорноморська філія» КП «МПРС».
Згідно із інформацією із Єдиного державного реєстру судових справ постановою Верховного Суду від 15 березня 2023 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 04 листопада 2020 року в незміненій після апеляційного перегляду частині, та постанову Одеського апеляційного суду від 06 жовтня 2022 року у справі № 947/12999/20 залишено без змін.
На виконання вказаного рішення суду у справі № 947/12999/20 відповідно до наказу від 29 жовтня 2020 року № 681-к «Про поновлення на роботі ОСОБА_1 » скасовано наказ КП «МПРС» від 21 квітня 2020 року № 221-к «Про звільнення» та поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника філії «Чорноморська філія» КП «МПРС».
Після поновлення ОСОБА_1 на займаній посаді підприємство провело нову процедуру вивільнення працівника, запропонувало йому посади, вакантні на час його поточного вивільнення, від яких останній відмовився, що стало підставою для його звільнення на підставі пункту 1 
частини першої статті 40 КЗпП України.
29 жовтня 2020 року одночасно із попередженням про звільнення ОСОБА_1 було запропоновано 14 посад, які були вакантними 
на підприємстві. ОСОБА_1 отримав для ознайомлення вказані письмові пропозиції, про що здійснив відповідний напис на примірниках підприємства та поставив особистий підпис. 
24 листопада 2020 року ОСОБА_1 було запропоновано ще 21 вакантну посаду, які він отримав для ознайомлення, про що здійснив відповідний напис на примірниках підприємства та поставив особистий підпис.
25 листопад 2020 року ОСОБА_1 звертався на адресу КП «МПРС» 
із заявою про згоду зайняти одну із запропонованих вакантних посад: капітана ПРК-02, другого помічника капітана р/с «Сапфір», капітана 
р/с «Сапфір», за умови забезпечення йому за рахунок підприємства професійної підготовки та перепідготовки з метою зайняття однієї 
із вищезазначених вакантних посад та зазначив про можливість переведення після отримання документів за результатами професійної підготовки та перепідготовки, з посиланням на статтю 201 КЗпП України, 
як на підставу необхідності його навчання.
27 листопада 2020 року КП «МПРС» на адресу ОСОБА_1 надіслано листи № 1/41/2280-20, № 1/41/2281-20 та № 1/41/2282-20 з вичерпним переліком кваліфікаційних документів, необхідних для зайняття кожної 
із посад, на яку він надав згоду, та запропоновано 30 листопада 2020 року надати вищезазначені документи до КП «МПРС» для оформлення наказу 
на зайняття однієї із зазначених ОСОБА_1 вакантних посад, а саме: капітана ПРК-02, другого помічника капітана р/с «Сапфір» та капітана 
р/с «Сапфір».
30 листопада 2020 року ОСОБА_1 направлено лист на адресу 
КП «МПРС», у якому він дублював вимогу про організацію йому професійної підготовки та перепідготовки з метою зайняття будь-якої з посад капітана ПРК-02, другого помічника капітана р/с «Сапфір» та капітана р/с «Сапфір».
Проте на адресу підприємства не надано документів, підтверджуючих кваліфікацію, необхідну для переведення його на вказані посади.
28 грудня 2020 року ОСОБА_1 особисто вручено лист за підписом начальника відділу управління персоналом, у якому зазначено, що йому було надано пропозиції для переведення на вакантні посади 29 жовтня 
2020 року та 24 листопада 2020 року й зазначено, що у зв`язку 
із закінченням строку попередження про звільнення 29 грудня 2020 року, ОСОБА_1 необхідно з`явитися до відділу управління персоналом 
о 09 год 00 хв. та надати письмову заяву про переведення і підтверджуючі кваліфікацію документи. Повідомлено, що у разі ненадання письмової заяви на переведення та підтверджуючих кваліфікацію документів 29 грудня 
2020 року, КП «МПРС» вважатиме, що ОСОБА_1 не надав згоду (відмовився) на переведення на одну із запропонованих йому посад.
29 грудня 2020 року прибувши до КП «МПРС» ОСОБА_1 не надав заяви на переведення на жодну із запропонованих йому посад та не надав документів, підтверджуючих його кваліфікацію, необхідну для зайняття посад капітана або другого помічника капітана.
Того ж числа, працівниками відділу управління персоналом було складено акт про те, що ОСОБА_1 начальник філії «Чорноморська філія» не надав ні згоду (усну або письмову), ні заяву про переведення на будь-яку 
із запропонованих у період з 29 жовтня 2020 року по 29 грудня 2020 року вакантних посад КП «МПРС».
Із вказаним актом від 29 грудня 2020 року ОСОБА_1 погодився без будь-яких зауважень, поставивши у ньому свій особистий підпис про ознайомлення зі змістом зазначеного акта.
29 грудня 2020 року КП «МПРС» видано наказ № 834-к «Про звільнення» ОСОБА_1 з посади начальника філії «Чорноморська філія» КП «МПРС» звільнено із займаної посади 29 грудня 2020 року, у зв`язку із скороченням штату працівників відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП.
2.     Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження 
в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 
частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного 
у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції 
в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи 
у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, 
що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір 
до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках змін в організації виробництва 
і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Згідно із частиною другої статті 40 КЗпП звільнення з підстав, зазначених 
у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами 
в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.
Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, 
чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.
При розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 частини першої 
статті 40 КЗпП України суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва 
і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, встановивши, що у відповідача відбулись зміни 
в організації виробництва і праці, а саме - скорочення чисельності штату працівників у тому числі начальника філії «Чорноморська філія» КП «МПРС», позивач попереджався про наступне вивільнення за два місяці з дати його попередження, а також ураховуючи те, що з моменту попередження про наступне вивільнення та до дати звільнення позивачу пропонувалися усі вакантні посади, що були на підприємстві на час його вивільнення 
та від яких позивач відмовлявся, дійшов правильного висновку про відсутність порушення відповідачем процедури поновлення позивача 
на займаній ним посаді, у порядку виконання відповідного судового рішення, та про порушення підприємством нової процедури вивільнення цього працівника.
Доводи касаційної скарги про те, що відповідач не здійснив працевлаштування позивача на одну із запропонованих ним посад, які відповідали його кваліфікації та на які позивач погодився, 
є необґрунтованими, виходячи з наступного.
Верховний Суд у постанові від 01 вересня 2020 року у справі № 755/6539/18 вказував, що законодавством не встановлена заборона для роботодавця ознайомлювати працівника, посада якого скорочується, із усіма вакантними посадами на підприємстві, як і не встановлено жодного обмеження для працівника претендувати на будь-яку вакантну посаду, яку він має бажання обіймати. При цьому бажання працівника бути переведеним на певну посаду не встановлює жодного обов`язку щодо переведення такого працівника 
на обрану ним посаду, у разі невідповідності кваліфікації такого працівника до обраної посади.
Нормами чинного трудового законодавства, а саме частиною третьою статті 49-2 КЗпП України передбачено, що одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
КП «Морська пошуково-рятувальна служба» у відповідності до вимог 
статті 49-2 КЗпП України одночасно з попередженням про звільнення 
у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, було запропоновані ОСОБА_1 14 вакантних посад, а в подальшому, протягом всього періоду попередження запропоновано ще 21 посаду.
Отже судами попередніх інстанцій обґрунтовано було встановлено, 
що протягом періоду попередження позивачу запропоновано у повному обсязі всі вакантні посади, які були наявні на підприємстві протягом всього періоду попередження працівника.
Разом із цим 25 листопада 2020 року на адресу відповідача надійшла заява ОСОБА_1 , в якій він зазначив про свою згоду зайняти одну 
із запропонованих вакантних посад: капітана ПРК-02, другого помічника капітана р/с «Сапфір», капітана р/с «Сапфір».
Одночасно у вказаній заяві позивач просив забезпечити йому за рахунок підприємства професійну підготовку та перепідготовку з метою зайняття однієї із вищезазначених вакантних посад.
Вважаючи про відсутність у роботодавця обов`язку здійснювати професійну підготовку та перепідготовку під час скорочення та наявність обов`язку запропонувати працівнику іншу роботу, КП «Морська пошуково-рятувальна служба» 27 листопада 2021 року ОСОБА_1 направила листи 
№ 1/41/2280-20, № 1/41/2281-20 та № 1/41/2282-20, в яких відповідачем зазначено перелік документів, які необхідні для переведення його на посади капітана ПРК-02, другого помічника капітана р/с «Сапфір», капітана 
р/с «Сапфір», які йому пропонувались та на які ОСОБА_1 виявив бажання бути переведеним, про що зазначено ним у заяві від 25 листопада 2020 року.
Також ОСОБА_1 було запропоновано з`явитись до КП «МПРС» 
29 грудня 2020 року та надати вказані документи для здійснення переведення на одну із зазначених посад.
На вказані листи КП «Морська пошуково-рятувальна служба» 
ОСОБА_1 відповіді не надано.
Врахувавши, що працівником згоди на зайняття будь-якої іншої із всіх запропонованих вакантних посад відповідно до його кваліфікації надано 
не було (ані усно ані письмово), а також не надано, документів, підтверджуючих кваліфікацію на зайняття посад, на які ним було надано згоду, що зафіксовано актом від 29 грудня 2020 року, наказом від 29 грудня 
2020 року № 834-к ОСОБА_1 , начальника філії «Чорноморська філія» КП «МПРС», звільнено із займаної посади 29 грудня 2020 року у зв`язку 
із скороченням штату працівників, відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.
Таким чином колегія суддів погоджується із висновками судів першої 
та апеляційної інстанцій, про те, що за встановлених у справі обставин, 
не вбачається підстав для висновку, що роботодавцем не дотримано вимоги частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо запропонування ОСОБА_1 іншої роботи на підприємстві.
Наведеним також спростовуються аргументи касаційної скарги про те, 
що суд апеляційної інстанції не перевірив, чи відповідали посади, на які позивачем надано згоду на переведення, рівню його освіти та кваліфікації, натомість його освіта та кваліфікація повністю відповідала вимогам для зайняття посади капітана ПРК-02 та другого помічника капітана 
р/с «Сапфір», капітана р/с «Сапфір», оскільки як встановили суди попередніх інстанцій ОСОБА_1 не було надано документів, підтверджуючих кваліфікацію на зайняття посад, на які ним було надано згоду.
Разом із тим суди попередніх інстанцій вказували, що зі змісту вимог 
статей 40, 49-2 КЗпП України не вбачається покладення на роботодавця обов`язку здійснювати професійну підготовку та перепідготовку під час процедури вивільнення працівників.
Доводи касаційної скарги про неврахування судами першої та апеляційної інстанцій висновків щодо застосування норм матеріального 
й процесуального права у подібних правовідносинах, викладених 
у постановах Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі 
№ 800/538/17, від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17, 
від 18 березня 2021 року у справі № 300/770/19, від 03 червня 2021 року 
у справі № 420/3536/19 та від 04 травня 2022 року у справі № 947/12689/20, на які заявник посилався у касаційній скарзі, є необґрунтованими, 
а висновки судів попередніх інстанцій не суперечать зазначеному висновку Верховного Суду.
Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно 
до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший 
статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, 
чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає 
зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ 
від 18 липня 2006 року). 
Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій 
не спростовують.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 06 жовтня 2021 року 
та постанову Одеського апеляційного суду від 15 грудня 2022 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту 
її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                     С. Ф. Хопта
 
      Є. В. Синельников
 
      В. В. Шипович