ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

20 квітня 2023 року 	м. Дніпро	справа № 280/6969/22	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
 головуючого - судді  Семененка Я.В. (доповідач),
 суддів:  Бишевської Н.А., Добродняк І.Ю.,     
 за участю секретаря судового засідання Корсун Ю.В.  
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційні скарги ОСОБА_1 та Запорізької обласної прокуратури
          на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 17 лютого 2023 року (суддя Максименко Л.Я.) у справі №280/6969/22 за позовом ОСОБА_1 до Запорізької обласної прокуратури про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -
                                                                встановиВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.12.2020 року по 23.11.2022 років у сумі 100 318,70 грн. 
В обґрунтування заявлених вимог посилалась на те, що з 29.12.2020 була звільнена з посади прокурора Мелітопольської місцевої прокуратури Запорізької області та з органів Запорізької обласної прокуратури. Проте, відповідач, в порушення вимог закону, в день звільнення позивачки не виплатив належну останній вихідну допомогу. Зазначала, що вказана протиправна бездіяльність відповідача була оскаржена в суді та рішенням від 14.02.2022 в адміністративній справі № 280/783/21 Запорізький окружний адміністративний суд вказаний позов задовольнив частково, зобов`язав Запорізьку обласну прокуратуру провести нарахування та виплату на користь ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні у розмірі 21218 грн. На виконання рішення суду, 23.11.2022 відповідач здійснив виплату вихідної допомоги. Відтак, позивачка вважала, що набула право на виплату йому відповідачем середнього заробітку за весь період затримки повного розрахунку при звільнені відповідно до вимог ст.ст.116,117 КЗпП України. 
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 17 лютого 2023 року адміністративний позов задоволено частково, а саме:
стягнуто з Запорізької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 43362,06 грн. середнього заробітку за затримку розрахунку при звільнені.
В іншій частині позову відмовлено.
Також судом відмовлено позивачці у стягненні з відповідача витрат на правничу допомогу, розмір яких складав 2500,0грн.
Рішення суду мотивовано встановленими обставинами справи, які свідчать про те, що при звільненні позивачки з нею не було проведено остаточного розрахунку у повному обсязі, що є підставою для стягнення з відповідача середнього заробітку за порушення строків розрахунку при звільненні.
Визначаючи суму середнього заробітку, яка підлягає стягненню на користь позивачки, суд, виходячи з принципу справедливості та співмірності, дійшов висновку, що середній 
заробіток за час затримки розрахунку має бути виплачений позивачу у розмірі 43362,06грн., з урахуванням істотності частки недоплаченої суми при звільненні (21218,грн., що становить 33,23%) порівняно із середнім заробітком за час затримки розрахунку при звільненні (63838,12).
При цьому, судом першої інстанції зроблено висновок про те, що у спірних відносинах підлягають застосуванню положення ст.117 КЗпП України, в редакції, яка діє з 18.07.2022, якими обмежено відповідальність роботодавця щодо розміру відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, шестимісячним строком. З цих підстав, при визначенні розміру середнього заробітку, суд прийняв до уваги період затримки розрахунку при звільненні в 123 робочі дні, що становить шість місяців.
Відмовляючи позивачці у стягненні витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції виходив з того, що позивакою не було надано доказів оплати послуг адвоката.
Рішення суду першої інстанції оскаржено позивачкою та відповідачем.
В апеляційній скарзі позивачка просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову про задоволення позову в повному обсязі. Апеляційна скарга фактична обґрунтована незгодою з висновками суду першої інстанції щодо застосування положень ст..117 КЗпП України, в редакції з 18.07.2022. Позивачка вказує на те, що вказані зміни внесені після виникнення між сторонами спірних відносин, порушення прав позивачки мало місце до внесення таких змін, а відтак застосуванню підлягають положення ст..117 КЗпП України в редакції, яка діяла до 18.07.2022. Інше застосування норм права, на думку позивачки, є неправомірним, оскільки внесеними до ст..117 КЗпП України звужено обсяг прав позивачки, в частині строку, за який роботодавець був зобов`язаний сплатити їй середній заробіток за час порушення строків розрахунків при звільненні. В частині рішення суду щодо відмови в стягненні витрат на правничу допомогу, позивачка вказує на те, що суду були надані докази, які свідчать про отримання позивачкою послуг з правничої допомоги, а наявність чи відсутність факту сплати таких послуг, не може бути підставою для відмови в відшкодуванні витрат на правничу допомогу.
В апеляційній скарзі відповідач просить рішення суду першої інстанції змінити, зменшивши суму стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Фактично позиція відповідача полягає в тому, що судом першої інстанції невірно визначено істотну частку недоплаченої суми при звільненні по відношенню до сум, які підлягали виплаті позивачці на час звільнення. Відповідач вказує на те, що таке співвідношення судом складено невірно, оскільки розмір виплаченої заробітної плати при звільненні судом прийнято до уваги з урахуванням утриманих податків та зборів, а розмір невиплаченої вихідної допомоги судом зазначено без урахування утриманих податків, що впливає на визначення істотності частки недоплаченої суми при звільненні.
Перевіривши законність і обґрунтованість постанови суду першої інстанції, в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню, а апеляційна скарга відповідача частковому задоволенню з таких підстав.
Встановлені обставини справи, які не заперечуються сторонами, свідчать про те, що ОСОБА_1 з 2001 року працювала в органах прокуратури.
Наказом керівника Запорізької обласної прокуратури від 24.12.2020 №2496к позивачку звільнено з посади прокурора Мелітопольської місцевої прокуратури Запорізької області та з органів прокуратури Запорізької обласної на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України “Про прокуратуру” з 29.12.2020.
У зв`язку із невиплатою вихідної допомоги при звільненні ОСОБА_1 звернулась із позовною заявою до суду.
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 14.02.2022 року по справі № 280/783/21 визнано протиправною бездіяльність Запорізької обласної прокуратури щодо не нарахування та невиплати на користь ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку; Запорізьку обласну прокуратуру провести нарахування та виплату на користь ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні у розмірі 21218 грн.
Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 19.07.2022 апеляційну скаргу Запорізької обласної прокуратури залишено без задоволення, рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 14.02.2022, без змін.
На виконання вказаного рішення 26.10.2022 відповідачем виплачено позивачу вихідну допомогу при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку, що становить 17080,49 грн. (з утриманням податків).
Порушення відповідачем строків розрахунку при звільнення, враховуючи визначене судом право позивачки на вихідну допомогу при звільненні, стало підставою звернення позивачки з позовом до суду.
За наслідками перегляду справи суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити таке.
Щодо апеляційної скарги відповідача.
Так, звертаючись з апеляційної скаргою, відповідач фактично не ставить під сумнів право позивачки на середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Його звернення обумовлено невірним розрахунком судом першої інстанції істотної частки недоплаченої суми при звільненні по відношенню до сум, які підлягали виплаті позивачці на час звільнення, що вплинуло на визначений самого розміру середнього заробітку, який стягнуто на користь позивачки.
Дослідивши аргументи відповідача, суд апеляційної інстанції погоджується з його позицією про те, що судом першої інстанції допущено помилку при визначенні зазначеного співвідношення.
Так, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що частка недоплаченої суми при звільненні порівняно із сумою, яка підлягали виплаті позивачці на час звільнення, становить 33,23%. Такий розрахунок судом зроблено виходячи із розміру вихідної допомоги при звільненні у розмірі, яка не була виплачена позивачці при звільненні (21218 грн.) та сум які підлягали виплаті позивачці на час звільнення (63838,12грн.).
В той же час, зробивши таке співвідношення, суд першої інстанції не врахував того, що суми, які підлягали виплаті на час звільненні, визначені з урахуванням утриманих податків та зборів (а.с.19), а сума невиплаченої вихідної допомоги зазначена без урахування утриманих податків та зборів. З урахуванням утриманих податків та зборів розмір виплаченої позивачці вихідної допомоги становить 17  080,49грн (а.с.45).
Отже, якщо судом до уваги було прийнято суми, які підлягали виплаті на час звільненні, з урахуванням утриманих податків та зборів та відповідно і суму вихідної допомоги суд повинен був прийняти з урахуванням утриманих податків та зборів.
Таким чином, частка недоплаченої суми при звільненні порівняно із середнім заробітком за час затримки розрахунку при звільненні становить 26,75%, виходячи із розрахунку: 17080,49грн. х 100%/ 63838,12грн.
З цих підстав суд апеляційної інстанції вважає обґрунтованою апеляційну скаргу відповідача, в частині неправильності визначення судом першої інстанції частки недоплаченої суми при звільненні.
Щодо апеляційної скарги позивачки.
Фактично позиція позивачки полягає у неправильному застосуванні судом першої інстанції положень ст..117 КЗпП України.
Відповідно до ч.1, 2 ст.117 КЗпП України (в редакції на час звільнення позивачки) в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку.  І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності. 
Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору. 
Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпПУкраїни). 
При цьому, положення наведених норм права, в зазначеній редакції, не обмежували будь-яким періодом відповідальність роботодавця за порушення строків розрахунку при звільненні, а відповідно не обмежували будь-яким періодом і право працівника на отримання середнього заробітку за порушення строків розрахунку при звільненні.
19.07.2022 набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» № 2352, яким внесено ряд змін до діючого законодавства про працю.
У відповідності із ч.1, 2 ст.117 КЗпП України (в редакції з 19.07.2022) у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Таким чином, нова редакція ст..117 КЗпП України встановлює часові межі, в які може бути нарахований та виплачений середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Тобто, вказаною нормою права фактично встановлено обмеження відповідальності роботодавця щодо періоду виплати середнього заробітку, що, як наслідок, впливає на і на сам розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а відповідно, вказані зміни, обмежують певним періодом і право працівника на отримання середнього заробітку за порушення строків розрахунку при звільненні.
Отже, внесені до ст..117 КЗпП України зміни, шляхом встановлення певного періоду, за який може бути нарахований та виплачений середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, звужують право позивачки на захист від порушень з боку роботодавця, в порівняні до того, що на час звільнення право позивачки на отримання середнього заробітку не було обмежено жодними часовими межами у разі порушення роботодавцем строків розрахунку при звільненні. У свою чергу, ст..58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Таким чином, оскільки порушення права позивачки щодо повного та остаточного розрахунку у день звільнення, було допущено відповідачем у 2020 році, то застосування положень ст..117 КЗпП України, в редакції з 19.07.2022, буде суперечити Основному закону.
З цих підстав, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що позивачка має право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.12.2020 (наступний день за звільненням) по 23.11.2022 (день фактичного розрахунку).
Визначення середнього заробітку, який підлягає стягненню на користь позивачки.
Середньоденний заробіток позивачки становить - 1060,9грн.;
кількість робочих днів за період з 30.12.2020 по 23.112022 становить – 482 дні (2 дні – 2020 рік; 250 днів – 2021 рік; 230 днів – 2022 рік).
Таким чином, загальний розмір середнього заробітку становить 511353,80грн. (1060,9грн. х 482 дні).
Враховуючи компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. 
Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17.
Отже, суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми, яка підлягала виплаті робітника у день його звільнення.
Як зазначено вище, частка недоплаченої суми при звільненні  порівняно із сумою, яка підлягали виплаті позивачці на час звільнення, становить 26,75%.
Таким чином, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає стягнення на користь позивачки, з урахуванням частки недоплаченої суми, становить 136787,14грн. (511353,80грн. х 26,75 / 100).
Вказаний розмір середнього заробітку перевищує розмір середнього заробітку, який заявлено позивачкою у позові (100  318,7грн.). В той же час, суд апеляційної інстанції вважає, що задоволення позову шляхом стягнення на користь позивачки суми 136787,14грн. не може вважатися виходом за межі заявлених позовних вимог, оскільки у спірному випадку предмет позову (зміст позовних вимог) стосувався стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.12.2020 по 23.11.2022, і саме в межах цього періоду судом вирішено спір, з наведенням розрахунків розміру середнього заробітку, який підлягає стягненню на користь позивачки та який невірно був розрахований позивачкою.
Щодо висновків суду про відсутність підстав для відшкодування витрат на правничу допомогу.
Так, судом першої інстанції встановлено, що 30.11.2022 між адвокатом Кацюбою М.В. та Навкою Н.В. укладено договір про надання правової допомоги (а.с.28).
Згідно додаткової угоди №1 від 30.11.2022 визначено, що підготовка позовної заяви становить 2500,00 грн., 1500,00 грн. – підготовка письмових заяв по суті спору. 
Актом №1 про прийняття-передачі наданих послуг від 09.12.2022 сторони погодили, що розмір понесених витрат на правову допомогу у справі складає 2500,00 грн. -складання позовної заяви (а.с.30). 
Отже, судом першої інстанції були встановлені обставини справи, які свідчать про надання позивачці професійної правничої допомоги під час розгляду цієї справи, але судом відмовлено у відшкодуванні витрат на правничу допомогу з тих підстав, що позивакою не було надано доказів оплати послуг адвоката.
З такими підставами для відмови у відшкодуванні витрат на правничу допомогу суд апеляційної інстанції погодитися не може з огляду на те, що можливість відшкодування таких витрат не пов`язана з самим фактом оплати послуг адвоката. Навпаки, положення ч.3 ст.134 КАС України свідчать про те, що відшкодування підлягають витрати на правничу допомогу не лише ті які, сплачені, а і ті які підлягають сплаті. 
Отже, витрати на професійну правничу допомогу. в разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх вартість уже фактично сплачена стороною, чи тільки має бути сплачена.
З цих підстав, враховуючи надані позивачкою докази отримання професійної правничої допомоги, з визначенням обсягу таких послуг та їх вартості, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу у розмірі 2500,0грн.
Ураховуючи викладене, суд апеляційної інстанції вважає обгрунтованою апеляційну скаргу позивачки.
Підсумовуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції та прийняття нової постанови про задоволення позову.
У зв`язку з задоволенням апеляційної скарги на користь позивачки підлягають стягненню витрати на правничу допомогу у розмірі 2500,0грн., які останньою понесені у зв`язку з наданням адвокатом послуг, зміст яких становить складання та подання апеляційної скарги. Факт отримання та оплати таких послуг підтверджено Актом №2 про прийняття-передачі наданих послуг від 20.03.2023, платіжною інструкцією (а.с.95-96). 
Таким чином, загалом на користь позивачки за рахунок бюджетних асигнувань відповідача підлягають стягненню витрати на правничу допомогу, які документально підтвердженні на час розгляду справи, у розмірі 5000,0грн.
На підставі викладеного, керуючись п.2 ч.1 ст.315, ст.ст. 317, 321, 322, 325 КАС України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Запорізької обласної прокуратури – задовольнити частково.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити.
Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 17 лютого 2023 року  у справі №280/6969/22 –скасувати та прийняти нову постанову про задоволення позову.
Стягнути з Запорізької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за порушення строків розрахунку при звільненні за період з 30.12.2020 року по 23.11.2022 року в розмірі 136 787,14грн.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Запорізької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в розмірі 5000,0грн.
Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках та строки, визначені ст.ст.328, 329 КАС України.
  
Вступну та резолютивну частину проголошено 20.04.2023
Повне судове рішення складено 21.04.2023
   
Головуючий - суддя                                                                      Я.В. Семененко 

                               суддя                                                                      Н.А. Бишевська 

                               суддя                                                                      І.Ю. Добродняк