ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/444/23	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №698/459/21 Категорія:  311010200 	Лазаренко В.В. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Фетісова Т. Л. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       19 квітня 2023 року                                                                                             м. Черкаси   

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів цивільної палати:

суддя-доповідач	Фетісова Т.Л. 	
судді	Гончар Н.І., Сіренко Ю.В.	
секретар 	Новицька Н.О.	

учасники справи:
позивач (скаржник) – ОСОБА_1 ,
відповідач – Мокрокалигірський психоневрологічний інтернат, 

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника позивача адвоката Бобра Д.О. на рішення Катеринопільського районного суду Черкаської області від 25.01.2023 (повний текст складено 25.01.2023, суддя в суді першої інстанції Лазаренко В.В.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, 

в с т а н о в и в :

у липні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, яким просив, з урахуванням послідуючих уточнень, визнати недійсним та скасувати наказ Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату від 24.05.2021 №21/01-05 про його звільнення; поновити позивача на посаді заступника директора Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату з 24.05.2021; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 140045,45 грн., моральну шкоду 50000,00 грн. та витрати по оплаті правової допомоги 10000,00 грн.
В обґрунтування зазначає, що наказом Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату від 24.05.2021 №21/01-05 його було звільнено з посади заступника директора Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату за п. 5 ч. 1 ст. 40 КЗпП України (нез`явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності). Своє звільнення він вважає незаконним у зв`язку з порушенням відповідачем норм ч. 11 ст. 40 КЗпП України, оскільки не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період тимчасової непрацездатності, де він перебував в період з 24.05.2021 по 08.06.2021. Звільнення позивача також суперечить Наказу МОЗ від 13.11.2001 №455, оскільки звільнення можливе при перебуванні працівника на лікарняному за одним страховим випадком. Окрім того, відповідачем порушено порядок звільнення на підставі п. 5 ч. 1 ст. 40 КЗпП України з урахуванням вимог ст. ст. 43, 43-1 КЗпП України, тобто без надання згоди на звільнення профспілковим органом Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату, оскільки подання на звільнення за його присутності не розглядалося. При звільнені, в порушення вимог ст. 116 КЗпП України, не проведено повного розрахунку з позивачем. Звільнення позивача обумовлене особистими неприязними стосунками з директором інтернату ОСОБА_2 . Незаконне звільнення позивача завдало йому душевних страждань, принизило в очах співробітників та зіпсувало ділову репутацію, що заподіяло моральну шкоду.
Рішенням Катеринопільського районного суду Черкаської області від 25.01.2023 позов у справі залишено без задоволення. Суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача відбулося з належним дотриманням вимог трудового законодавства.
Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, представник позивача адвокат Бобер Д.О. подав 24.02.2023 апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та задовольнити позовні вимоги у справі. Вказує, що підставою для звільнення працівника може бути безперервна непрацездатність тривалістю понад 4 місяці, а в даному випадку мали місце окремі періоди непрацездатності позивача, які підтверджуються різними листками непрацездатності з різними захворюваннями. Суд не врахував, що за вимогами колективного трудового договору звільнення позивача мало відбуватися після погодження з профспілковим комітетом. Суд не роз`яснив позивачу наслідки неподання ним доказів, у зв`язку з чим скаржник просить апеляційний суд долучити до матеріалів справи відповідний колективний трудовий договір, наявний у відповідача.        У відзиві на апеляційну скаргу відповідач - Мокрокалигірський психоневрологічний інтернат просив апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, оскільки вважає його законним та належним чином обґрунтованим.
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.
При розгляді справи встановлено, що відповідно до копії трудової книжки позивача ОСОБА_1 він 19.10.2016 прийнятий на посаду заступника директора Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату, наказ № 14/01-05 від 18.10.2016.
Згідно наказу від 06.05.2021 №38/01-02 директора Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату Мартиненка І.М. головному бухгалтеру ОСОБА_3 доручено здійснити перевірку листків непрацездатності та табелю обліку виходу на роботу ОСОБА_4 з 22.12.2020 по 22.04.2021.
На підставі наказу директора Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату Мартиненка І.М. від 24.05.2021 №21/01-05 ОСОБА_1 звільнено з посади заступника директора Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату згідно п. 5 ч. 1 ст. 40 КЗпП України за нез`явлення працівника на роботу більше як чотири місяці підряд внаслідок тимчасової непрацездатності з 25.05.2021. Призначено до виплати ОСОБА_1 компенсацію за 34 календарних дні невикористаної щорічної відпустки за період з 19.10.2020 по 18.10.2021.
Відповідно до доповідної записки секретаря Олійник А.І. від 25.05.2021 в телефонному режимі повідомлено ОСОБА_1 про необхідність отримання трудової книжки.
Відповідно до довідки № 296/01-13 від 29.07.2021 при звільнені ОСОБА_1 розрахункові було виплачено 27.05.2021 та в зв`язку з несвоєчасною виплатою було нараховано компенсацію в розмірі 577,72 грн., яку виплачено 15.07.2021.
Як вбачається з поданих суду листків непрацездатності, позивач перебував на лікарняному:
з 22 грудня 2020 року до 31 грудня 2020 року, стати до роботи - 01 січня 2021 року;
з 04 січня 2021 року до 13 січня 2021 року, стати до роботи - 14 січня 2021 року;
з 14 січня 2021 року до 02 лютого 2021 року, стати до роботи - 03 лютого 2021 року;
з 03 лютого 2021 року до 12 лютого 2021 року, стати до роботи - 13 лютого 2021 року;
з 15 лютого 2021 року до 24 лютого 2021 року, стати до роботи - 25 лютого 2021 року;
з 25 лютого 2021 року до 26 березня 2021 року, стати до роботи - 27 березня 2021 року;
з 29 березня 2021 року до 07 квітня 2021 року, стати до роботи - 08 квітня 2021 року;
з 08 квітня 2021 року до 07 травня 2021 року, стати до роботи - 08 травня 2021 року;
з 11 травня 2021 року до 21 травня 2021 року, стати до роботи - 22 травня 2021 року;
з 24 травня 2021 року до 07 червня 2021 року, стати до роботи - 08 червня 2021 року.
Таким чином на день звільнення 24.05.2021 позивач був відсутній на роботі у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю більше чотирьох місяців підряд. Зазначені обставини також підтверджуються табелями облікового використання робочого часу, копії яких знаходяться в матеріалах справи.
Позивач є інвалідом 2 групи з 10.05.2012 відповідно довідки до акту огляду МСЕК від 10.05.2012, що відношення до перебування на лікарняному в період з 22.12.2020 по 22.04.2021 не має. Інших доказів щодо можливих порушень зі сторони відповідача Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України від 13.11.2001 №455, суду не надано.
Окрім цього, як вказує сам позивач, його тимчасова непрацездатність спричинена різними захворюваннями, які, однак, не пов`язані з трудовим каліцтвом або професійним захворюванням.
Указане звільнення працівника стало предметом судового розгляду у даній справі.
Крім того, ухвалою від 28.03.2023 апеляційний суд звертався до первинної профспілкової організації Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату для отримання письмового висновку щодо можливості розірвання трудового договору із заступником директора Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату Сівак В.В. згідно п. 5 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.
Згідно висновку від 14.04.2023 №4 Первинної профспілкової організації Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату профспілки працівників соціальної сфери України, враховуючи, що законодавство надає право, а не зобов`язує роботодавця звільняти працівника, який хворіє, та відсутність обґрунтувань доцільності звільнення позивача у цій справі, профспілкова організація вважає за необхідне не надавати згоду на звільнення ОСОБА_1 із займаної посади заступника директора Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату.
Правовідносини, наявні між сторонами справи на підставі викладених фактичних обставин, мають таке правове регулювання.
Відповідно до частини шостої статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою, отже трудовий договір є основною, базовою формою виникнення трудових правовідносин.
Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку нез`явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, не рахуючи відпустки по вагітності і пологах, якщо законодавством не встановлений триваліший строк збереження місця роботи (посади) при певному захворюванні. За працівниками, які втратили працездатність у зв`язку з трудовим каліцтвом або професійним захворюванням, місце роботи (посада) зберігається до відновлення працездатності або встановлення інвалідності.
Згідно вимог ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених п. 5 ст. 40 КЗпП України, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди виборного органу первинної організації (профспілкового представника) допускається, якщо первинна профспілкова організація відсутня.
Керівник приймає рішення про звільнення на підставі запису у табелі обліку робочого часу та листків непрацездатності. Звільнити працівника за зазначеною підставою можливо вже на наступний день після чотиримісячного строку.
Відсутність на робочому місці протягом чотирьох місяців обов`язково повинна бути підтверджена наявністю листків непрацездатності, у разі їх відсутності підставою звільнення буде п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул.
Звільнення працівника у зв`язку з нез`явленням на роботі протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності - право роботодавця, а не обов`язок.
Умовою звільнення на підставі п. 5 ч. 1 ст. 40 КЗпП України є відсутність працівника на роботі протягом чотирьох місяців підряд, але вихід працівника хоча б на один день перериває обчислення цього строку.
Отже застосування зазначеної норми передбачає одночасну наявність двох складових її диспозиції - як установленого нею проміжку часу, протягом якого працівник не з`являвся на роботу, так і факту безперервної непрацездатності працівника упродовж зазначеного часу, відсутність хоча б однієї з них виключає можливість застосування згаданої норми як підстави звільнення з роботи.
Звільнення працівника є крайнім заходом, що має бути викликаний виробничою необхідністю, пов`язаною з абсолютною неможливістю замістити непрацездатного працівника іншим працівником.
Як пояснив колегії суддів директор Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату, посада заступника директора за штатним розписом установи була лише одна, та 07.05.2021 року її взагалі було скорочено, при цьому всі функції і директора і заступника виконував він особисто як до так і після скорочення даної посади, в тому числі і під час перебування позивача на лікарняному.
Отже, за обставин цієї справи обов`язки позивача на посаді заступника директора Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату виконувалися самим директором, ще під час перебування позивача на лікарняному посада була скорочена, що свідчить про відсутність виробничої необхідності в його звільненні, адже відповідні трудові функції на час тимчасової непрацездатності позивача виконував директор.
При звільненні працівника роботодавцю потрібно мати докази того, що звільнення працівника - це виробнича необхідність. Під виробничою необхідністю розуміють таку ситуацію, при якій заміщення непрацездатного працівника є необхідним (неможливо ні перерозподілити обов`язки хворого між іншими працівниками, ні прийняти іншого працівника на період його хвороби). Інакше звільнення може бути визнане судом неправомірним. 
Враховуючи викладені вище норми права та встановлені при розгляді цієї справи фактичні обставини, апеляційний суд приходить до висновку про те, що звільнення позивача відбулося без належного дотриманням положень трудового законодавства, адже роботодавець не довів суду, що існують підстави для звільнення працівника, який має безперервну тимчасову непрацездатність протягом понад 4-х місяців, пов`язані з виробничою необхідністю, обумовленою неможливістю тимчасового покладення обов`язків відсутнього працівника на іншу особу. Відтак було порушено положення п. 5 ч. 1 ст. 40 КЗпП. 
Таким чином оспорюване звільнення працівника є незаконним, в висновки суду першої інстанції в цій справі про протилежне - такими, що суперечать матеріалам справи.
При цьому суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, також не звернув увагу на ту обставину, що позивач, згідно до листка непрацездатності від 08.04.2021 року був відсутні на роботі за в зв`язку з травмою (№5), а не в зв`язку з загальним захворюванням (№1) як зазначено в попередніх листках непрацездатності, тобто за новим випадком непрацездатності (т.1, а.с.51).
Інші доводи апеляційної скарги відповідача правильності таких висновків по суті спору не спростовують.
Частиною 1 статті 235 КЗпП України передбачено у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Згідно ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.
Далі, пунктом 21 постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 №13 передбачено, що при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 №100.
Пунктом 32 постанови Пленуму ВСУ №9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів» передбачено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100.
Згідно п. 2 постанови КМУ «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі – Порядок) середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. 
Пунктами 5 та 8 вказаного Порядку встановлено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочих (календарних) днів на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Згідно довідки відповідача від 30.09.2022 (т.1 а.с.175) середньоденна заробітна плата позивача складає 405,93 грн. з розрахунку (8853,53 грн. + 8195,70 грн.) / 42 робочих дні.
Період вимушеного прогулу становить з 26.05.2021 по 19.04.2023. За цей період часу було 489 робочих днів.
Отже компенсація за час вимушеного прогулу має складати 489 * 405,93 = 198 499,77 грн.
Водночас, виходячи з мети відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті. Так, сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку. З іншого боку, істотним є період прострочення, хоча такий чинник у згаданій постанові Верховного Суду України не сформульований.
З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16, і зазначила, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Отже, з урахуванням конкретних обставин справи суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
Такі правові висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18).
Враховуючи вищевикладені правові висновки та конкретні обставини справи ,а саме щодо добросовісності поведінки позивача, його дії як працівника, розмір його майнових втрат та період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідає обставинам цієї справи та наведеним вище критеріям, розмір відповідальності відповідача за прострочення сплати належних при звільненні позивача виплат в сумі 100 000 грн. 
Крім того, порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. Так підставою для відшкодування моральної шкоди є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб.
У пункті 13 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із відповідними змінами) судам роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (статті 4, 5, 13 ЦПК України).
КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин.
Отже компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення.  
За наявності порушення прав працівника  у сфері трудових відносин, тобто незаконного звільнення, відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.
Зазначена актуальна правова позиція висловлена ВСУ у постанові від 25.04.2012 у справі №6-23цс12. Її також підтримано практикою ВС у справі №640/14909/16ц постанова від 19.12.2018.
На підставі викладених норм права, враховуючи зібрані у справі докази, апеляційний суд констатує факт порушення законних прав позивача, яке полягало у незаконному звільненні з роботи, що призвело до моральних страждань, втрати ним нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя та захисту порушеного права у судах протягом тривалого часу.
Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Відповідно до роз`яснень, викладених у п.9 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
З огляду на природу інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності.
Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, апеляційний суд врахував конкретні обставини справи, характер та обсяг страждань, яких зазнав позивач, характер немайнових втрат, зокрема, враховано тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, та вважає справедливим визначити суму компенсації у розмірі 5 000,00 грн.
За приписами п.п.2, 4 ч.1 ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць та про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника.
Отже рішення суду в частині поновлення позивача на роботі та стягнення на його користь середнього заробітку в межах виплат за один місяць слід допустити до негайного виконання.
Відповідно до ст.376 ЦПК України підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Отже рішення Катеринопільського районного суду Черкаської області від 25.01.2023 у даній справі слід скасувати у зв`язку з невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, та прийняти постанову про часткове задоволення позовних вимог. Таким чином подана апеляційна скарга позивача також підлягає до часткового задоволення.
На підставі ст.141 ЦПК України з відповідача на користь державного бюджету слід стягнути 2866,00 грн. судового збору за розгляд справи судом першої інстанції та 4299,00 грн. судового збору за апеляційний перегляд справи, а всього 7165,00 грн. судового збору, враховуючи, що предметом судового розгляду є дві вимоги немайнового характеру (скасування наказу та поновлення на роботі, а також вимоги майнового характеру, які задоволено на загальну суму 105000,00 грн.). 
Крім того, з відповідача на користь позивача мають бути стягнуті 5000,00 грн. витрат на правову допомогу адвоката, понесені при розгляді цієї справи в суді першої інстанції, з урахуванням таких міркувань. 
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (як у даній справі).
Відповідно до частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Отже ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Такі висновки містяться в додатковій постанові ВП ВС від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц. Крім того, аналогічні висновки щодо співмірності розміру витрат на правничу допомогу зі складністю справи та обсягом фактично наданих адвокатом послуг містяться в додатковій постанові ВС від 12.12.2019 у справі №2040/6747/18.
Отже, враховуючи обставини цієї справи, зокрема, її складність та значення для сторін, апеляційний суд приходить до висновку, що саме сума в розмірі 5000,00 грн. буде належним чином відповідати засадам, визначеним ч.4 ст.137 ЦПК України, які мають значення при вирішенні питання про розподіл судових витрат між сторонами справи.
Керуючись ст. ст. 141, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, 

п о с т а н о в и в  :

апеляційну скаргу – задовольнити частково.
Рішення Катеринопільського районного суду Черкаської області від 25.01.2023 у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди – скасувати.
Позовні вимоги ОСОБА_1 в даній справі – задовольнити частково.
Визнати недійсним та скасувати наказ Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату від 24.05.2021 №21/01-05. 
Поновити ОСОБА_1 на посаді заступника директора Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату.
Стягнути з Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату на користь ОСОБА_1 компенсацію за вимушений прогул у вигляді середнього заробітку в сумі 100 000 грн. з покладенням на роботодавця обов`язку по відрахуванню із зазначених коштів встановлених законодавством податків та зборів.
Стягнути з Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 5000,00 грн.
Стягнути з Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату на користь ОСОБА_1 5000,00 грн. витрат по оплаті правової допомоги при розгляді справи судом першої інстанції.
У задоволенні решти позовних вимог у справі – відмовити.
Стягнути з Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату до державного бюджету 7165,00 грн. судового збору за розгляд справи судами першої та апеляційної інстанцій.
Дану постанову апеляційного суду допустити до негайного виконання в частині поновлення позивача на роботі та стягнення на його користь середнього заробітку в межах виплат за один місяць.
Постанова апеляційного суду набирає чинності з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення в порядку та за умов, визначених цивільним процесуальним законодавством. 
Повну постанову складено 20.04.2023. 

Суддя-доповідач

Судді