Постанова
Іменем України
 
29 травня 2023 року
м. Київ
 
справа № 344/7794/21
провадження № 61-5827св22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Яремка В. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Франківськміськбуд», державний реєстратор Обласного комунального підприємства «Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації» Барчук Володимир Васильович,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 на постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 12 травня 2022 року у складі колегії суддів: Максюти І. О., Василишин Л. В., Фединяка В. Д.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів
У травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Франківськміськбуд» (далі - ТОВ «Франківськміськбуд»), державного реєстратора Обласного комунального підприємства «Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації» Барчука В. В. про визнання правочину недійсним, скасування рішення державного реєстратора та зобов`язання вчинити дії.
Позов обґрунтовано тим, що 16 березня 2012 року між ТОВ «Франківськміськбуд» та ОСОБА_5 укладений договір купівлі-продажу № Ф/Н 150-31 майнових прав на нерухоме майно. Об`єктом нерухомого майна за цим договором до завершення будівництва та введення в експлуатацію є майнові права на трикімнатну квартиру за проектним номером АДРЕСА_1 . Загальна вартість договору становить           289 590,00 грн.
04 липня 2014 року між ОСОБА_5 , ТОВ «Франківськміськбуд» та позивачем укладений договір про відступлення права вимоги за договором купівлі-продажу від 16 березня 2012 року № Ф/Н150-31. Ним здійснено повну оплату вартості квартири, що підтверджується квитанціями про оплату, а також довідкою, виданою ТОВ «Франківськміськбуд», підписаною директором ОСОБА_2 про повне виконання договору від 16 березня 2012 року № Ф/Н150-31 та договору про відступлення права вимоги від 04 липня 2014 року, повною оплатою вартості квартири за проектним № 31 житлового будинку за будівельною адресою: АДРЕСА_2 .
Оскільки він проживає у м. Львові, то дозволив своїй сестрі ОСОБА_5 проживати у його квартирі. Вона повідомила позивача, що її чоловік, який був директором ТОВ «Франківськміськбуд», мав невирішені по будинку питання щодо комунікацій, тому оформити власність фірма тимчасово не могла. Він довіряв чоловікові сестри.
24 лютого 2020 року ОСОБА_3 розірвала шлюб із ОСОБА_2 .           У квітні 2020 року повідомила, що від її колишнього чоловіка лунають погрози про поділ квартири, яка належить йому і за яку він заплатив кошти.
08 травня 2020 року він направив на адресу ТОВ «Франківськміськбуд» заяву про виконання умов договору купівлі-продажу квартири та договору про відступлення права вимоги, з вимогою оформити акт приймання-передачі квартири та оформити за ним власність.
21 травня 2020 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно він дізнався, що трикімнатна квартира загальною площею за адресою: АДРЕСА_3 , зареєстрована на його сестру - ОСОБА_3 . Підставою для виникнення права власності зазначений акт приймання-передачі нерухомого майна від 12 липня 2016 року, видавник: ТОВ «Франківськміськбуд» та ОСОБА_3 , договір купівлі-продажу від 16 березня 2012 року серії Ф/Н150-31 та витяг з переліку осіб, яким належать майнові права. Таким чином, відповідачі оформили на його сестру право власності на спірну квартиру, проігнорувавши договір про відступлення права вимоги, чим фактично його позбавлено права власності на його квартиру.
З моменту підписання договору про відступлення права вимоги від 04 липня        2014 року він жодного відступлення майнових прав на цю квартиру, в тому числі на користь ОСОБА_3 , не робив. Право на передачу квартири шляхом підписання акта прийому-передачі у нього виникло після повної 100 % оплати прав на квартиру та введення об`єкта в експлуатацію. Оскільки право на майнові права (а не право власності) на квартиру не визнається відповідачами за певних обставин, тобто наявний спір про право. Вважав, що ТОВ «Франківськміськбуд» умисно не виконало договірних зобов`язань та не передало йому за актом приймання-передачі майна спірну квартиру, оскільки директор ТОВ «Франківськміськбуд» ОСОБА_2 перебував у сімейній змові із своєю дружиною ОСОБА_3 , а тому належним способом захисту є визнання майнових прав на цю квартиру та зобов`язання підписати акт приймання-передачі квартири.
На підставі зазначеного позивач просив визнати недійсним правочин, оформлений актом приймання-передачі квартири нерухомого майна від 12 липня 2016 року, видавник: ТОВ «Франківськміськбуд» та ОСОБА_3 ; скасувати рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права та їх обтяжень, індексний номер 32187417 від 03 листопада 2016 року; скасувати реєстраційний запис про право власності за номером 17242683 від 01 листопада 2016 року у Єдиному державному реєстрі речових прав та їх обтяження на трикімнатну квартиру, загальною площею 82,3 кв. м, житловою - 44,0 кв. м, за адресою: АДРЕСА_3 , який здійснений за ОСОБА_3 ; визнати за ОСОБА_1 майнові права на трикімнатну квартиру, загальною площею 82,3 кв. м, житловою - 44,0 кв. м, за адресою: АДРЕСА_3 ; зобов`язати ТОВ «Франківськміськбуд» передати ОСОБА_1 документи, необхідні для оформлення покупцем права власності на об`єкт нерухомості, а саме: акт прийому-передачі, витяг з реєстру інвесторів; стягнути понесений судовий збір з відповідачів.
Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від                    15 грудня 2021 року позов задоволено.
Поновлено позивачу строк звернення із цим позовом.
Визнано недійсним правочин, оформлений актом приймання-передачі квартири нерухомого майна від 12 липня 2016 року, видавник: ТОВ «Франківськміськбуд» та ОСОБА_3 .
Скасовано рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права та їх обтяжень, індексний номер 32187417 від 03 листопада 2016 року.
Скасовано реєстраційний запис про право власності за номером 17242683 від              01 листопада 2016 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на трикімнатну квартиру, загальною площею 82,3 кв. м, житловою - 44 кв. м, за адресою: АДРЕСА_3 , який здійснений за ОСОБА_3 .
Визнано за ОСОБА_1 майнові права на трикімнатну квартиру загальною площею 82,3 кв. м, житловою - 44 кв. м, за адресою: АДРЕСА_3 .
Зобов`язано ТОВ «Франківськміськбуд» передати ОСОБА_1 документи, необхідні для оформлення покупцем права власності на об`єкт нерухомості, а саме: акт прийомі-передачі, витяг з реєстру інвесторів.
Стягнуто з ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ТОВ «Франківськміськбуд» на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі по 965,30 грн з кожного, тобто 2 895,91 грн.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що договір про відступлення права вимоги від 04 липня 2014 року на час ухвалення судом рішення є чинним, сторонами не оспорювався, не визнавався судом недійсним та не скасований. Суд дійшов висновку про обґрунтованість позовної вимоги про визнання недійсним правочину, оформленого актом приймання-передачі квартири від 12 липня 2016 року, оскільки такий акт не є правочином, який підтверджує волевиявлення сторін, має юридичні наслідки набуття та припинення права власності на нерухоме майно, а отже, правочин, оформлений актом приймання-передачі, підлягає визнанню недійсним. Оскільки акт приймання-передачі квартири нерухомого майна визнаний судом недійсним, тому проведення реєстраційної дії на підставі недійсного акту є незаконним способом набуття нерухомого майна у власність. Оскільки позовна вимога про скасування реєстраційного запису про право власності є похідною вимогою, відповідно, ця вимога також підлягає задоволенню. Вимога про визнання за позивачем майнових прав на квартиру, на думку суду, є обґрунтованою, бо за договором про відступлення права вимоги від 04 липня 2014 року, квартира є повністю оплаченою позивачем, після завершення будівництва стає окремим майном, до завершення будівництва об`єкта нерухомого майна, в якому знаходиться квартира, та прийняття його до експлуатації позивачу належить не право власності на квартиру, а майнове право на неї. Відтак підлягає задоволенню і позовна вимога про зобов`язання ТОВ «Франківськміськбуд» передати ОСОБА_1 документи, необхідні для оформлення покупцем права власності на об`єкт нерухомості, а саме: акт прийому-передачі та витяг з реєстру інвесторів. Також суд першої інстанції дійшов висновку про поважність причин пропуску позивачем строку звернення до суду із цим позовом.
Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 12 травня 2022 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 задоволено. Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 15 грудня 2021 року скасовано. Ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове судове рішення про відмову в задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що згідно з квитанціями до прибуткових касових ордерів ОСОБА_1 за продаж квартири через касу підприємства сплатив ТОВ «Франківськміськбуд» грошові кошті у сумі 147 700,00 грн, а за умовами договору від 16 березня 2012 року № Ф/Н150-31 (пункт 2.2) загальна сума договору (повна вартість об`єкта нерухомого майна) складає 289 590,00 грн. Позивач зазначав, що він виконав свої грошові зобов`язання за договором купівлі-продажу від 16 березня 2012 року № Ф/Н150-31 у повному обсязі, посилаючись на довідку, видану ТОВ «Франківськміськбуд», про повну оплату вартості квартири. Проте, як зазначив апеляційний суд, довідка про оплату вартості квартири не є розрахунковим документом, який підтверджує повну її оплату, оскільки не відповідає вимогам до розрахункового документа, визначеним законодавством, тому не прийнята судом. Отже, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання прав на спірну квартиру за позивачем, оскільки в матеріалах справи відсутні докази повної сплати вартості об`єкта нерухомості.
З огляду на викладене, виходячи з приписів статті 190 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), частини другої статті 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» та умов укладених між сторонами договорів, апеляційний суд визнав ОСОБА_1 таким, що не набув майнових прав на квартиру, оскільки він не довів належними та допустимими доказами виконання у повному обсязі умов договору купівлі-продажу.
Водночас судом установлено, що ОСОБА_3 є власником квартири як об`єкта нерухомого майна, який введено в експлуатацію, 01 листопада 2016 року вона у визначеному законом порядку набула права власності на спірну трикімнатну квартиру, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно. Оскільки актом приймання-передачі підтверджено, що ОСОБА_3 повністю виконано вимоги договору купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомості серії Ф/Н150-31 від 16 березня 2012 року, тому у неї були всі підстави для державної реєстрації права власності на спірний об`єкт нерухомості. Право власності на вказану квартиру, окрім ОСОБА_3 , не могла набути інша особа, оскільки майнові права на неї перейшли до ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу майнових прав, тобто вона вчинила дії, спрямовані на виникнення юридичних фактів, необхідних і достатніх для отримання права вимоги переходу права власності на об`єкт будівництва, який введено в експлуатацію.
На підставі викладеного, оскільки відсутні докази набуття права власності на спірну квартиру позивачем та про державну реєстрацію таких прав, тому апеляційний суд дійшов висновку, що позов є необґрунтованим.
Окремо апеляційний суд вказав, що позивач може захистити своє порушене право у інший спосіб, зокрема заявивши позов про повернення йому сплаченої суми коштів.
Додатковою постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 27 червня 2022 року задоволено частково клопотання представника ОСОБА_2 . Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1 447,95 грн судового збору за подання апеляційної скарги. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені на отримання правничої допомоги під час розгляду справи у суді першої та апеляційної інстанцій судові витрати у загальному розмірі 5 000,00 грн.
Частково задовольняючи клопотання представника відповідача, апеляційний суд виходив із того, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат, стороною відповідача подано розрахунок витрат                       у справі та детальний опис послуг, виконаних адвокатом, необхідних для надання правничої допомоги, в установлений законом строк, в якому зазначено розрахунок суми судових витрат, які він поніс у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції (5 000,00 грн) та апеляційним переглядом справи (5 000,00 грн).
Розподіляючи витрати, які відповідач поніс на професійну правничу допомогу, апеляційний суд дійшов висновку про те, що наявні в матеріалах справи (договір про надання правової допомоги від 30 липня 2020 року № 34-30/07/20, укладені між адвокатським об`єднанням «ВІП Юрконсалтинг» та ОСОБА_2 протоколи доручення до цього договору про надання правової допомоги від                  15 червня 2021 року № 3, від 28 грудня 2021 року № 5 та від 13 травня 2022 року № 5, акти приймання-передачі наданих послуг від 19 жовтня 2021 року № 3 та                від 13 травня 2022 року № 5) не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат. Згідно з описом робіт (наданих послуг) вказані послуги надавалися відповідачеві адвокатом та полягають                       у наступному: проведення консультацій із клієнтом, подача відзиву до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області, підготовка та подача апеляційної скарги, процесуальний супровід, подання заяв, клопотань в судовому процесі.
Дослідивши надані докази, врахувавши положення статті 141 Цивільного кодексу України (далі - ЦПК України), викладені обставини та складність справи, із урахуванням виконаної адвокатом роботи, застосовуючи принципи співмірності та розумності розміру судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, виходячи з конкретних обставин справи, апеляційний суд вважав за необхідне зменшити їх розмір та стягнути із позивача на користь відповідача в загальному розмірі 5 000,00 грн як компенсацію витрат на професійну правничу допомогу, оскільки надання послуг охоплюється єдиним завданням, яке полягало                           у написанні відзиву на позовну заяву, апеляційної скарги та участі адвоката                      у судових засіданнях.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи
 
У червні 2022 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 через засоби поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 12 травня 2022 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, позивач просить скасувати оскаржувану постанову апеляційного суду повністю та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Підставою касаційного оскарження постанови апеляційного суду заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного                          у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17, постанові Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 344/11163/16 тощо, що передбачають вимоги пункту 1 частини другої статті             389 ЦПК України. Також заявник указує на порушення судами норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскільки суд не дослідив зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
У касаційній скарзі заявник також зазначає, що підтвердженням оплати за майно можуть бути погодження, що включені до договору, які підтверджують оплату за майно, і це є нормальною практикою і не суперечить закону в правовідносинах щодо виконання договірних зобов`язань. У пунктах 2.3, 3.2.1 договору купівлі-продажу передбачено обов`язок покупця сплатити кошти за квартиру без жодних обмежень способу оплати. З укладенням договору про відступлення права вимоги від 04 липня 2014 року відбулася заміна первісного інвестора на ОСОБА_1 , згідно з пунктом 12 договору про відступлення позивач з моменту підписання цього договору набуває прав інвестора, а тому висновок апеляційного суду про те, що позивач може своє порушене право захистити у спосіб пред`явлення позову про повернення коштів, є суперечливим, оскільки інвестор наділений правами, тотожними правам власника нерухомого майна, пов`язаними зі створенням об`єкта нерухомого майна, а тому в разі порушення його речових прав він має право на звернення до суду за їх захистом шляхом пред`явлення позову про визнання за ним його майнових право та витребування своєї власності                             з незаконного володіння іншої особи (статті 392, 388 ЦК України). З моменту оформлення між ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ТОВ «Франківськміськбуд» договору про відступлення майнових прав від 04 липня  2014 року на спірну квартиру, акт приймання-передачі майна, на підставі якого здійснено реєстрацію права власності за його сестрою, міг бути підписаний тільки між покупцем (позивачем) та ТОВ «Франківськміськбуд» та бути належним документом для проведення реєстраційних дій.
 
Також заявник зазначає, що посилання суду про те, що договір про відступлення майнових прав підтверджує факт оплати за квартиру, є необґрунтованим. Зміст договору про відступлення права вимоги від 04 липня 2014 року не містить жодної інформації, що цей договір підтверджує факт оплати за спірну квартиру. За цим договором відбулася заміна сторони у зобов`язанні, а саме: зміна покупця                у зобов`язанні з ОСОБА_3 на ОСОБА_1 , навіть, якщо була якась оплата, то це не мало б жодного правового значення, оскільки зобов`язання були відступлені з усім об`ємом прав позивачу. При цьому ОСОБА_2 підписав договір про відступлення як директор ТОВ «Франківськміськбуд».
 
Скасування рішення державного реєстратора та запис про власність у спірних правовідносинах, на переконання заявника, є належним способом захисту порушених майнових прав ОСОБА_1 , що не залежить від вимог визнання права власності чи на майно, чи на майнові права. Оскільки за договором про відступлення до ОСОБА_1 перейшли права покупця і є оплата за договором, тому тільки позивач мав усі права звертатися до державного реєстратора про проведення державної реєстрації, а ОСОБА_3 є неналежним суб`єктом звернення, оскільки з моменту вибуття зі статусу інвестора втратила будь-які права на реєстрацію квартири, що є підставою для задоволення позовних вимог           у цій частині.
 
Окрім цього, заявник вказує, що апеляційний суд не взяв до уваги, що тільки замовник будівництва ТОВ «Франківськміськбуд» може заперечувати невиконання, неналежне виконання зобов`язань ОСОБА_1 як особа, що виступає продавцем. Виконання договірних зобов`язань ніяким чином не стосується ОСОБА_3 та її чоловіка.
 
Заявник вважає, що обраний ним спосіб захисту відповідає вимогам статей 15, 16 ЦК України. Навіть якщо припустити, що спосіб захисту щодо визнання права власності на майнові права було обрано неправильно, а належним способом захисту є визнання права власності на квартиру, то питання скасування рішення державного реєстратора та скасування запису про власність за                 ОСОБА_3 , яка порушує майнові права ОСОБА_1 , підлягають задоволенню.
 
У вересні 2022 року до Верховного Суду від представника ОСОБА_2 - ОСОБА_6 надійшов відзив на касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 , в якому, посилаючись на необґрунтованість касаційної скарги, відповідач просить залишити її без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного суду - без змін, оскільки вона є законною.
 
Інші відзиви на касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 станом на час розгляду справи Верховним Судом не надходили.
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29 червня 2022 року касаційну скаргу представника ОСОБА_1 -            ОСОБА_4 розподілено судді-доповідачу Осіяну О. М., судді, які входять до складу колегії: Білоконь О. В., Сакара Н. Ю.
Ухвалою Верховного Суду від 30 червня 2022 року відкрито касаційне провадження у справі (з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України), витребувано матеріали справи № 344/7794/21 із Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області та встановлено учасникам справи строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.
У липні 2022 року матеріали справи № 344/7794/21 надійшли до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 23 грудня 2022 року задоволено заяви про самовідвід суддів Верховного Суду Осіяна О. М., Білоконь О. В., Сакари Н. Ю., відведено суддів Осіяна О. М., Білоконь О. В., Сакару Н. Ю. від участі у розгляді касаційної скарги представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 , подану касаційну скаргу передано на повторний автоматизований перерозподіл.
Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 23 грудня 2022 року касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 та матеріали справи № 344/7794/21 передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,                         є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи                                 з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення,                            а оскаржувана постанова апеляційного суду - без змін, оскільки її ухвалено                          з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суди попередніх інстанційвстановили, що відповідно до пункту 1.2 договору купівлі-продажу від 16 березня 2012 року № Ф/Н150-31, укладеного між                        ТОВ «Франківськміськбуд» та ОСОБА_7 , об`єктом нерухомого майна за цим договором до завершення будівництва та введення в експлуатацію є майнові права на трикімнатну квартиру за проектним № 31, на дев`ятому поверсі, проектною площею 82,74 кв. м, житлового будинку за будівельною адресою: АДРЕСА_2 . Право власності покупця на об`єкт нерухомого майна - квартиру за цим договором виникає з моменту завершення будівництва, виконання покупцем всіх зобов`язань за договором купівлі-продажу та прийняття його в експлуатацію, і підлягає державній реєстрації.
 
Згідно з пунктом 1.4 договору строк створення об`єкта нерухомого майна та введення його в експлуатацію - травень 2013 року.
 
Відповідно до пункту 2.1 договору вартість одного квадратного метра загальної площі об`єкта нерухомого майна на момент укладення договору складає             3 500,00 грн і не підлягає зміні.
 
Загальна сума договору становить 289 590,00 грн (пункт 2.2).
 
Покупець повинен сплатити вартість квартири до 31 травня 2013 року (пункт 2.3).
 
Підпунктом 3.1.1 договору від 16 березня 2012 року № Ф/Н150-31 передбачено, що продавець зобов`язаний передати у власність покупця об`єкт нерухомого майна і всі необхідні документи для подальшої державної реєстрації не пізніше ніж через три місяця після строку, зазначеного в пункті 1.4 договору, за взаємопогодженими двосторонніми актами приймання-передачі за договором купівлі-продажу.
 
Продавець зобов`язаний підготувати всі необхідні документи для проведення покупцем державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна за цим договором (підпункт 3.1.2 договору).
 
Відповідно до підпунктів 3.2.1, 3.2.3 договору від 16 березня 2012 року              № Ф/Н150-31 покупець зобов`язаний сплатити загальну суму договору                                у встановленому ним порядку; прийняти об`єкт нерухомого майна та підписати відповідний акт в разі відсутності недоліків.
 
Згідно з пунктом 1 договору про відступлення права вимоги від 04 липня                   2014 року, укладеного між ОСОБА_3 (до одруження ОСОБА_7 ), сторона-1) та ОСОБА_1 (сторона-2) та ТОВ «Франківськміськбуд» (сторона-3), за попереднім погодженням із ТОВ «Франківськміськбуд», ОСОБА_3 відступає ОСОБА_1 , а ОСОБА_1 приймає на себе право вимоги ОСОБА_3 і стає стороною (покупцем) за договором купівлі-продажу              від 16 березня 2012 року № Ф/Н150-31 на участь у будівництві між             ОСОБА_3 (до одруження ОСОБА_7 ) та ТОВ «Франківськміськбуд».
 
Пунктом 2 зазначеного договору передбачено, що ОСОБА_1 одержує право (замість ОСОБА_7 ) вимагати від ТОВ «Франківськміськбуд» належного виконання наступних зобов`язань: по завершенню будівництва об`єкта, що будується, та здачі його в експлуатацію; ТОВ «Франківськміськбуд» зобов`язано передати ОСОБА_1 у приватну власність трикімнатну квартиру загальною площею 82,74 кв. м, яка розміщена на дев`ятому поверсі, житлового будинку за будівельною адресою: АДРЕСА_2 , що будується,  в експлуатацію і його передачі стороною-3 (ТОВ «Франківськміськбуд») стороні-2 ( ОСОБА_1 ) по фактичній площі згідно з актом приймання-передачі.
 
Планове завершення будівництва та здача будинку в експлуатацію: згідно з пунктом 1.4 договору купівлі-продажу від 16 березня 2012 року № Ф/Н150-31 (пункт 4 договору).
 
Відповідно до пункту 8 право вимоги за цим договором поступається без права його подальшого відступлення стороною-2 ( ОСОБА_1 ) без окремої письмової згоди на те від сторони-3 (ТОВ «Франківськміськбуд»).
 
Згідно з пунктом 11 договору відступлення права вимоги відповідно до цього договору не тягне за собою жодних змін умов договору купівлі-продажу від                    16 березня 2012 року № Ф/Н150-31 між стороною-1 ( ОСОБА_3 (до одруження ОСОБА_7 )) та стороною-3 (ТОВ «Франківськміськбуд»).
 
Сторона-2 ( ОСОБА_1 ) набуває право, що відступається за даним договором,           з моменту підписання сторонами цього договору (пункт 12).
 
У матеріалах справи наявний технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_4 , виготовлений 06 липня 2015 року ТОВ «Франківськміськбуд».
 
Із змісту виданих ТОВ «Франківськміськбуд» квитанцій до прибуткового касового ордера від 22 січня 2015 року № 6998, прийнятих від ОСОБА_1 , встановлено наступне: підстава - продаж квартири, сума 110 000,00 грн, у тому числі ПДВ           18 350,00 грн, за підписом головного бухгалтера ОСОБА_8 , від 10 грудня           2014 року № 6978, прийнятих від ОСОБА_1 , підстава: продаж квартири, сума 16 800,00 грн, у тому числі ПДВ 2 800,00 грн, за підписом головного бухгалтера ОСОБА_8 , від 11 серпня 2014 року № 194, прийнятих від ОСОБА_1 , підстава: продаж квартири, сума 3 800,00 грн, у тому числі ПДВ 633,33 грн, за підписом головного бухгалтера ОСОБА_9 , від 22 жовтня 2014 року № 218, прийнятих від ОСОБА_1 , підстава: продаж квартири, сума 4 000,00 грн, у тому числі ПДВ 666,67 грн, за підписом головного бухгалтера ОСОБА_9 , від 10 вересня                    2014 року № 207, прийнятих від ОСОБА_1 , підстава: продаж квартири, сума 5 000,00 грн, у тому числі ПДВ 833,33 грн, за підписом головного бухгалтера ОСОБА_9 , від 30 грудня 2014 року № 6986, прийнятих від ОСОБА_1 , підстава: продаж квартири, сума 4 000,00 грн, у тому числі ПДВ 666,67 грн, за підписом головного бухгалтера ОСОБА_8 , від 28 листопада 2014 року № 227, прийнятих від ОСОБА_1 , підстава: продаж квартири, сума 4 000,00 грн, у тому числі ПДВ 666,67 грн, за підписом головного бухгалтера ОСОБА_9 .
 
Згідно з квитанціями до прибуткових касових ордерів ОСОБА_1 за продаж квартири через касу підприємства сплатив ТОВ «Франківськміськбуд» грошові кошті у загальній сумі 147 700,00 грн.
 
Відповідно до довідки, виданої директором ТОВ «Франківськміськбуд» ОСОБА_2 , ОСОБА_1 повністю виконав взяті на себе зобов`язання за договором від 16 березня 2012 року № Ф/Н150-31 та договором про відступлення права вимоги від 04 липня 2014 року та повністю оплатив вартість квартири за проектним № 31, житлового будинку за будівельною адресою: АДРЕСА_2 . Продавець претензій до покупця не має.
 
07 травня 2020 року ОСОБА_1 направив директору ТОВ «Франківськміськбуд» лист про виконання умов за договором від 16 березня 2012 року № Ф/Н150-31 та договором про відступлення права вимоги від 04 липня 2014 року з вимогою оформити акт приймання-передачі квартири та оформлення за ним власності. Станом на день звернення до суду відповіді позивач не отримав.
 
Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 21 травня 2020 року (номер інформаційної довідки 209782896) об`єкт житлової нерухомості - трикімнатна квартира АДРЕСА_4 , загальною площею 82,3 кв. м, житлова площа - 44,0 кв. м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1073863626101), належить на праві власності ОСОБА_3 . Дата державної реєстрації - 01 листопада 2016 року, підстава для державної реєстрації права власності - акт приймання-передачі нерухомого майна, серія та номер - б/н, виданий 12 липня 2016 року           ТОВ «Франківськміськбуд» та ОСОБА_3 ; договір купівлі-продажу серія та номер - Ф/Н150-31, виданий 16 березня 2012 року ТОВ «Франківськміськбуд» та ОСОБА_7 ; витяг з переліку осіб, яким належать майнові права на об`єкт будівництва, серія та номер - б/н, виданий 12 липня 2016 ТОВ «Франківськміськбуд». Підстава внесення запису - рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) обласного комунального підприємства «Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації», індексний номер 32187417 від 03 листопада 2016 року.
 
Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, керівником ТОВ «Франківськміськбуд» станом на 27 травня 2020 року був ОСОБА_2 .
 
Правове регулювання
 
В оцінці доводів касаційної скарги Верховний Суд застосовує системний аналіз норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.
 
Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
 
Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України.
 
Згідно з частинами першою, другою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
 
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
 
У статті 3 ЦК України зазначені загальні засади цивільного законодавства, якими є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини;                    2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність.
 
Також у вказаному нормативному акті передбачено підстави виникнення цивільних прав та обов`язків. Зокрема, у статті 11 вказано, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності;                      3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події.
 
У загальних положеннях про зобов`язання передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості (стаття 509 ЦК України).
 
Відповідно до статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
 
Також наголошено про необхідність виконання зобов`язання належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).
 
У частині першій статті 527 ЦК України передбачено, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.
 
Згідно зі статтею 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
 
За положеннями статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
 
Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
 
За змістом статей 655, 656 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав.
 
Відповідно до статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.
 
У частині першій статті 179 ЦК України надано визначення речі як предмета матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки.
 
Зазначено про їх поділ на нерухомі та рухомі (стаття 181 ЦК України) і що до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.
 
Також у статті 182 цього Кодексу передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.
 
Стаття 190 ЦК України визначає майно особливим об`єктом, яким вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Окремо вказано, що майнові права є неспоживчою річчю та визнаються речовими правами.
 
З аналізу вказаних норм можна зробити висновок, що у ЦК України визначення майнового права відсутнє, оскільки у статті 190 ЦК України міститься вказівка лише про те, що майнові права є неспоживчою річчю і визнаються речовими правами. При цьому не викликає сумніву, що майнові права є об`єктом цивільних правовідносин.
 
Майновими правами визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо) та права вимоги (абзац третій частини другої статті 3 Закону України від 12 липня 2001 року № 2658-ІІІ «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність» у редакції, чинній для спірних правовідносин).
 
У теорії цивілістики під майновими правами розуміється: 1) у широкому значенні речового права суб`єктивне цивільне право як таке, що стосується майнових цінностей і має грошову оцінку, наприклад, право власності на похідні права, зобов`язальні права (права з договорів, що укладаються з приводу передання майна у власність або користування), майнові права інтелектуальної власності, корпоративні права, тощо; 2) у вузькому значенні - як суб`єктивне право, яке здатне бути самостійним об`єктом обороту; тобто у разі передання майнового права набувач отримує його як можливість претендування на майно або вчинення власних дій відносно майна.
 
Крім того, вказане питання було предметом дослідження як у рішеннях Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), так і Верховного Суду України та Верховного Суду.
 
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
 
Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися «правом власності», а відтак і «майном» (пункт 98 рішення ЄСПЛ щодо прийнятності заяви у справі «Броньовські проти Польщі», заява № 31443/96; пункт 22 рішення ЄСПЛ від                 10 березня 2011 року у справі «Сук проти України», заява № 10972/05; пункт                 74 рішення ЄСПЛ «Фон Мальтцан та інші проти Німеччини» від 02 березня             2005 року, заяви № 71916/01, 71917/01 та 10260/02).
 
У контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції об`єктами права власності можуть бути, у тому числі, «легітимні очікування» та «майнові права» (рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1991 року у справі «Пайн Велі Девелопмент Лтд. та інші проти Ірландії», заява № 12742/87; ухвала ЄСПЛ від 13 грудня 1984 року щодо прийнятності заяви S. v. the United Kingdom, № 10741/84).
 
Відповідно до пунктів 21, 24 рішення від 01 червня 2006 року у справі «Федоренко проти України» (№ 25921/02) ЄСПЛ вказав, що право власності може бути «існуючим майном» або «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована ЄСПЛ і в справі «Стреч проти Сполучного Королівства», заява № 44277/98).
В іншій справі «Н.К.М. проти Угорщини» (NKM v. Hungary, скарга № 66529/11)                у рішенні від 14 травня 2013 року ЄСПЛ зазначив, що «правомірні очікування» підлягають захисту як власне майно і майнові права.
 
У постанові від 30 січня 2013 року у справі № 6-168цс12 Верховний Суд України визначив майнове право як «право очікування», яке є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав.
 
Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений деякими, але не всіма правами власника майна, і яке свідчить про правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно або інше речове право на певне майно в майбутньому.
 
Визначення майнового права як права очікування та повноваження власника таких прав надано у висновках Верховного Суду України, викладених у постановах від 30 січня 2013 року у справі № 6-168цс12, від 15 травня 2013 року у справі           № 6-36цс13, від 04 вересня 2013 року у справі № 6-51цс13, від 24 червня 2015 року у справі № 6-318цс15, від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1920цс15, від                  18 листопада 2015 року у справі № 6-1858цс15, від 02 грудня 2015 року у справах № 6-1502цс15 та № 6-1732цс15, від 10 лютого 2016 року у справі № 6-2124цс15,            від 16 березня 2016 року у справі № 6-290цс16, від 23 березня 2016 року у справі № 6-289цс16, від 30 березня 2016 року у справах № 6-3129цс15 та № 6-265цс16,            від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2994цс15, від 25 травня 2016 року у справі № 6-503цс16, від 07 грудня 2016 року у справі № 6-1111цс16.
 
Вказане свідчить про те, що громадяни мають бути впевненими у своїх законних очікуваннях, а також у тому, що набуте ними на законних підставах право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано.
 
Частиною першою статті 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
 
У частині другій статті 331 ЦК України чітко вказано, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
 
Статтею 2 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952) визначено, що державна реєстрація прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі: рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно (пункт 9 частини першої статті 27 цього Закону у редакції, чинній для спірних правовідносин).
 
Перевірка документів на наявність підстав, зокрема, для прийняття відповідних рішень є одним з етапів державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (пункт 4 частини першої статті 18 Закону № 1952).
 
Державний реєстратор зокрема встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями та перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення (пункти 1-2 частини третьої статті 10 Закону № 1952 у редакції, чинній для спірних правовідносин).
 
Реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності з боку держави (постанова Великої Палати Верховного Суду від                         12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17).
 
Також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року                  у справі № 680/214/16 та від 07 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13 зроблено висновок про те, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності немає. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права.
 
Правовідносини сторін договору про фінансування будівництва, порядку управління цими коштами регулюються Законом України від 19 червня                 2003 року № 978-IV «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» (далі - Закон № 978-IV) та Законом України від 18 вересня 1991 року № 1560-ХІІ «Про інвестиційну діяльність» (далі - Закон № 1560-ХІІ).
 
Відповідно до частини п`ятої статті 7 та статті 4 Закону № 1560-ХІІ інвестор має право володіти, користуватися і розпоряджатися об`єктом і результатом інвестицій (об`єктами інвестиційної діяльності може бути будь-яке майно, а також майнові права).
 
У статті 2 Закону № 978-IV вказано, що об`єкт інвестування - квартира або приміщення соціально-побутового призначення (вбудовані в житлові будинки або окремо розташовані нежитлові приміщення, гаражний бокс, машиномісце тощо) в об`єкті будівництва, яке після завершення будівництва стає окремим майном.
 
Тобто після завершення будівництва та здачі будинку в експлуатацію квартира як окремий об`єкт цивільних правовідносин ще не існує і набуває юридично статусу об`єкта цивільних правовідносин лише після державної реєстрації, здійсненої відповідно до чинного законодавства.
 
У пункті 78 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (у редакції, чинній для спірних правовідносин), встановлено, що для державної реєстрації права власності на окреме індивідуально визначене нерухоме майно (квартира, житлове, нежитлове приміщення тощо), розміщене в об`єкті нерухомого майна, будівництво якого здійснювалося із залученням коштів фізичних та юридичних осіб, власником такого майна подаються: документ, що підтверджує набуття у власність особою закріпленого за особою об`єкта інвестування, передбачений законодавством (інвестиційний договір, договір про пайову участь, договір купівлі-продажу майнових прав тощо). У разі придбання майнових прав на об`єкт нерухомості документом, що підтверджує набуття у власність закріпленого за особою об`єкта будівництва, є договір купівлі-продажу майнових прав; технічний паспорт на окреме індивідуально визначене нерухоме майно (квартира, житлове, нежитлове приміщення тощо).
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17 (провадження № 14-8цс21) вказано, що нормами законодавства встановлено первинний спосіб набуття права власності на річ, на яку раніше не було і не могло бути встановлене право власності інших осіб. Саме інвестор як особа, за кошти якої і на підставі договору з яким був споруджений об`єкт інвестування, є особою, якою набувається первісне право власності на новостворений об`єкт інвестування. Інвестор після виконання умов інвестування набуває майнові права (тотожні праву власності) на цей об`єкт і після завершення будівництва об`єкта нерухомості набуває права власності на об`єкт інвестування як первісний власник шляхом проведення державної реєстрації речових прав на зазначений об`єкт за собою (пункти 92, 93, 95 постанови).
 
При розгляді справи Верховний Суд керується тим, що, укладаючи договір купівлі-продажу майнових прав на новозбудоване майно, покупець отримує речове право, яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно в майбутньому.
 
Право власності на нерухоме майно виникає з моменту прийняття його                             в експлуатацію, якщо таке передбачено законом чи договором, а повноцінним об`єктом у розумінні ЦК України такий об`єкт стає після його державної реєстрації, оскільки жодних виключень щодо необхідності державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухомі речі, як передбачено в частині першій статті 182 та частині другій статті 331 ЦК України для новоствореної речі, якою є квартира в новозбудованому будинку, цивільне законодавство не містить.
 
Захист прав на новостворене майно, прийняте в експлуатацію, в разі невизнання відповідачем прав позивача на спірне майно здійснюється в порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, то захист здійснюється на загальних засадах цивільного законодавства.
 
Відповідно до частин першої та другої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
 
У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
 
Застосування будь-якого способу захисту цивільного права має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим, а саме: повинно реально відновлювати наявне порушене, оспорене або невизнане право, такий спосіб має відповідати характеру правопорушення та цілям судочинства та не може суперечити принципу верховенства права.
 
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
 
Такий правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року                  у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц,                      від 02 липня 2019 року у справі № 48/340, від 19 травня 2020 року у справі                   № 916/1608/18.
 
Визнання права як універсальний спосіб захисту абсолютних та виключних прав і охоронюваних законом інтересів передбачене у статті 16 ЦК України.
 
У статті 392 ЦК України вказано, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
 
Зі змісту статті 392 ЦК України випливає, що вона містить дві диспозиції, за яких власник майна може звернутися з позовом про визнання права власності: 1) якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою; 2) у разі втрати власником документа, який засвідчує право власності.
 
Суб`єктом вимог про визнання права власності може будь-яка особа, яка вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів у третіх осіб або претензіями третіх осіб чи необхідністю отримати правовстановлюючі документи.
 
Позов про визнання права власності на майно подається власником тоді, коли в інших осіб виникають сумніви щодо належності йому цього майна, коли створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності через наявність таких сумнівів чи внаслідок втрати правовстановлюючих документів. Позивачем у позові про визнання права власності може бути будь-який учасник цивільних відносин, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб. Відповідачем у позові про визнання права власності виступає будь-яка особа, яка сумнівається в належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності володіння, користування і розпорядження таким майном, або має власний інтерес у межах існуючих правовідносин.
 
Спосіб захисту, передбачений статтею 392 ЦК України є різновидом загального способу захисту - визнання права, а тому його може бути використано в зобов`язальних відносинах за відсутності іншого, окрім судового, шляху відновлення порушеного права.
 
Тобто зазначений спосіб захисту як різновид загального способу захисту - визнання права може бути використаний не тільки в речово-правових відносинах, але й у зобов`язально-правових, так як сам по собі факт перебування осіб у тих чи інших відносинах, у тому числі договірних, не може перешкоджати застосуванню до цих відносин норм інститутів загальної частини цивільного права.
 
Способи захисту права, обрані позивачем та застосовані судом, повинні найбільш ефективно поновлювати порушені права, а специфіка інвестування в об`єкти будівництва та визначення новоствореного майна як об`єкта захисту права, відмінного від майнових прав на етапі укладення договорів про інвестування в будівництво, які мають різні назви, повинні тлумачитися на користь тієї особи, права якої порушено.
 
Практика визнання права власності на об`єкти нерухомості, розміщені у введених в експлуатацію будинках та спорудах, з огляду на відсутність у позивачів можливості оформити право власності в позасудовому порядку як ефективного способу захисту порушених прав підтримується й Великою Палатою Верховного Суду                   в постановах від 27 лютого 2019 року у справі № 761/32696/13-ц (провадження № 14-606цс18), від 03 квітня 2019 року у справі № 1609/6643/12 (провадження № 14-107цс19), від 15 травня 2019 року у справі № 522/102/13-ц (провадження № 14-38цс19), від 29 травня 2019 року у справі № 1609/6645/12 (провадження № 14-220цс19), від 26 червня 2019 року у справі № 761/3428/15-ц (провадження № 14-268цс19).
 
Отже, у випадку оспорювання чи невизнання за інвестором, який виконав умови договору інвестування, первісного права власності на новостворений об`єкт інвестування, введений в експлуатацію, ефективним способом захисту такого права є визнання права власності на підставі статті 392 ЦК України.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) зроблено висновки про те, що з урахуванням специфіки обороту нерухомого майна володіння ним досягається без його фізичного утримання або зайняття, а державна реєстрація права власності на нерухоме майно підтверджує фактичне володіння ним. Тобто суб`єкт, за яким зареєстроване право власності, визнається фактичним володільцем нерухомого майна. При цьому державна реєстрація права власності на нерухоме майно створює спростовувану презумпцію наявності в суб`єкта і права володіння цим майном (як складової права власності). Отже, особа, за якою зареєстроване право власності на нерухоме майно, є його володільцем. У випадку незаконного, без відповідної правової підстави, заволодіння нею таким майном право власності (включаючи права володіння, користування та розпорядження) насправді і далі належатиме іншій особі - власникові. Останній має право витребувати це майно з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності. Тому заволодіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на нього ще не означає, що такий володілець набув право власності (права володіння, користування та розпорядження) на це майно. Власник, якого незаконно, без відповідної правової підстави, позбавили володіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на це майно за іншою особою, не втрачає право володіння нерухомим майном. Така інша особа внаслідок державної реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає його фактичним володільцем (бо про неї є відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно). Але не набуває право володіння на відповідне майно, бо воно, будучи складовою права власності, і далі належить власникові. Саме тому він має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави, ним заволоділа.
 
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (частини перша, п`ята, шоста, сьома статті 81 ЦПК України).
 
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
 
Суд апеляційної інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, дійшов правильного висновку про необґрунтованість позовних вимог та наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції.
 
Матеріали справи містять рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 23 вересня 2021 року у справі № 344/12623/20 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_1 , про поділ майна подружжя, відповідно до якого квартиру АДРЕСА_4 , визнано спільною сумісною власністю колишнього подружжя ОСОБА_2 та в порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на частину цієї квартири. Згідно з відритими для публічного доступу відомостями з Єдиного державного реєстру судових рішень зазначене рішення залишено без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 09 червня 2022 року та постановою Верховного Суду від 21 грудня 2022 року.
 
У межах вказаної справи № 344/12623/20 суди розглядали питання оплати спірної квартири позивачем та правомірності державної реєстрації права власності на неї за його сестрою, зокрема Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 21 грудня 2022 року дійшов висновку, що «Отже, вказана квартира набута ОСОБА_3 у власність під час перебування у шлюбі. При цьому вбачається, що для реєстрації права власності на спірну квартиру заявником було надано всі необхідні документи.
Посилання заявника як на доказ оплати спірної квартири на квитанції, надані ОСОБА_1 , який залучений до участі у справі, як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, відхиляються, оскільки з наданих ОСОБА_1 квитанцій на загальну суму 147 700 грн, виданих ТОВ «Франківськміськбуд» (т. 1, а. с. 127-128), не можливо встановити, за яку саме квартиру було здійснено оплату.
При цьому з договору купівлі-продажу № Ф/Н150-31 від 16 березня 2012 року, укладеного між ТОВ «Франківськміськбуд» та ОСОБА_7 , вбачається, що загальна вартість договору становить 289 590 грн.
Крім того, з умов договору відступлення права вимоги від 04 липня 2014 року вбачається, що ОСОБА_3 передає ОСОБА_1 квитанції про здійснення оплати по ньому, а отже спростовуються посилання відповідача на те, що вони з позивачем взагалі не здійснювали оплату за договором № Ф/Н150-31 від                        16 березня 2012 року.
Також відхиляють посилання заявника на укладення договору відступлення права вимоги від 04 липня 2014 року між ОСОБА_3 , ТОВ «Франківськміськбуд» та ОСОБА_1 як на підставу для відмови у задоволенні позовних вимог, оскільки, як вказувалось вище, безпосередньо вона звернулась із усіма необхідними документами для реєстрації за собою права власності на спірну квартиру, зареєструвала її за собою під час перебування у шлюбі, а ОСОБА_1 під час розгляду справи не надав доказів, які б підтверджували неможливість ним реалізувати свого права на спірну квартиру за вказаним договором».
 
Тобто доводи про те, що заявник є інвестором, який сплатив вартість квартири, та правомірність реєстрації права власності на спірну квартиру за його сестрою вже були предметом дослідження у справі № 344/12623/20, де суди дійшли висновку про безпідставність посилання позивача про повну оплату вартості спірної квартири (майнових прав на неї) чи неправомірність реєстрації права власності на спірну квартиру за ОСОБА_3 , тому такі доводи касаційної скарги у цій справі не приймаються. Знову посилаючись на це, заявник таким чином намагається досягти повторної оцінки доказів та нового вирішення спору на свою користь, що суперечить принципу правової визначеності, який вимагає, крім іншого, щоб у разі винесення судами остаточного судового рішення, воно не підлягало перегляду.
 
Окрім цього, суд касаційної інстанції згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
 
Оскільки посилання заявника на повну оплату вартості спірної квартири (майнових прав на неї) не підтвердилось, то у суду не було підстав для задоволення вимоги про визнання недійсним правочину, оформленого актом приймання-передачі квартири, на тій підставі, що ТОВ «Франківськміськбуд» незаконно передало ОСОБА_3 належне позивачу нерухоме майно.
 
З урахуванням зазначеного, твердження заявника про необхідність скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права та їх обтяжень відхиляються, а суд апеляційної інстанції обґрунтовано вказав, що у              ОСОБА_3 були всі підстави для державної реєстрації права власності на спірний об`єкт нерухомості.
 
Оскільки саме до ОСОБА_3 перейшли майнові права на спірну квартиру, тому за ОСОБА_1 не можуть бути визнані майнові права на цю квартиру, правильного висновку про що також дійшов апеляційний суд.
 
Позовна вимога про скасування реєстраційного запису про право власності                    є похідною від вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права та їх обтяжень, так само як вимога про зобов`язання ТОВ «Франківськміськбуд» передати ОСОБА_1 документи, необхідні для оформлення покупцем права власності на об`єкт нерухомості, є похідною вимогою від визнання за позивачем майнових прав на спірну квартиру, у задоволенні яких відмовлено через необґрунтованість, тому у їх задоволенні також має бути відмовлено.
 
З огляду на безпідставність позову аргументи касаційної скарги про належність обраного способу захисту порушених майнових прав заявника не мають правового значення, тому не приймаються.
 
Наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками апеляційного суду стосовно оцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, та спрямовані на доведення необхідності переоцінки цих доказів саме в тому контексті, який, на думку позивача, підтверджує обґрунтованість заявлених ним позовних вимог.
 
Посилання на загальні висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду              від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 та від 08 вересня 2020 року                       у справі № 916/667/18, постановах Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року                     у справі № 344/11163/16, від 28 жовтня 2020 року у справі № 910/10963/19,                  від 12 січня 2022 року у справі № 344/12729/17, постановах Верховного Суду України від 12 листопада 2014 року у справі № 6-129цс14 та від 13 квітня 2016 року у справі № 6-160цс16 щодо застосування норм права у спірних правовідносинах, не підтверджують доводів касаційної скарги про те, що апеляційним судом неправильно застосовано норми матеріального чи порушено норми процесуального права при постановлені оскаржуваної постанови, оскільки фактичні обставини у наведених як приклад справах відрізняються від тих, що установлені судами у розглядуваній справі.
 
Верховний Суд послідовно наголошує, що на предмет подібності потрібно оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то в такому разі подібність необхідно також визначати за суб`єктним й об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (правова позиція Великої Палати Верховного Суду, закріплена у постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19, провадження № 14-166цс20).
 
Висновки у наведених справах та у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
 
Верховний Суд також відхиляє інші доводи касаційної скарги про те, що постанова ухвалена з порушенням норм процесуального права з посиланням на пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України, оскільки такі доводи не знайшли свого підтвердження при касаційному перегляді оскаржуваного рішення апеляційного суду. Фактично аргументи касаційної скарги про те, що суд не дослідив належним чином зібрані у справі докази та не встановив усі обставини у справі, зводяться до переоцінки доказів у справі, а тому відхиляються Верховним Судом, оскільки за статтею 400 ЦПК України такі дії виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції при перегляді рішень судів першої та/або апеляційної інстанцій.
 
Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).
 
Верховний Суд дійшов висновку, що доводи касаційної скарги спростовуються матеріалами справи, змістом постанови апеляційного суду, зводяться до незгоди  з висновками апеляційного суду, переоцінки доказів у справі, що відповідно до приписів статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції, чи ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права і незгоді з ухваленим судовим рішенням.
 
Оскільки апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову, то немає підстав для скасування постанови апеляційного суду, оскільки апеляційний суд                у межах своїх повноважень згідно зі статтею 374 ЦПК України правильно скасував рішення суду першої інстанції та ухвалив нове судове рішення про відмову                        в задоволенні позову ОСОБА_1 .
 
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.
 
ЄСПЛ зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи              (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00). Оскаржувана постанова апеляційного суду відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
 
Верховний Суд, застосувавши правило частини третьої статті 401 ЦПК України, вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову апеляційного суду, якою скасовано рішення суду першої інстанції та ухвалено нове судове рішення про відмову в задоволенні позову, - без змін.
 
Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає. Витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги покладаються на особу, яка подала касаційну скаргу.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргупредставника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 залишити без задоволення.
 
Постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 12 травня 2022 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття,                 є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: | І. Ю. Гулейков
| С. О. Погрібний
| В. В. Яремко