ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 травня 2023 року	Львів	Справа № 380/13981/22 пров. № А/857/1135/23	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого судді Довгополова О.М., 
суддів  Гудима Л.Я., Святецького В.В., 
з участю секретаря судового засідання Вовка А.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, -
суддя (судді) в суді першої інстанції – Брильовський Р.М., 
час ухвалення рішення: 13:33:40,
місце ухвалення рішення – м. Львів,
дата складання повного тексту рішення: 21.12.2022,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області (далі – ГУ ДМС у Львівській області) про визнання протиправними дій щодо відмови у прийнятті від нього декларації від 28.07.2022 про відмову від громадянства Королівства Марокко та вимоги надати довідку Посольства Королівства Марокко встановленого зразка, зобов`язання прийняти у нього декларацію від 28.07.2022 про відмову від громадянства Королівства Марокко.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2022 року позов задоволено повністю. Визнано протиправними дії Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області щодо відмови у прийнятті від ОСОБА_1 декларації від 28.07.2022 про відмову від громадянства Королівства Марокко та вимоги надати довідку Посольства Королівства Марокко встановленого зразка. Зобов`язано Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області прийняти у ОСОБА_1 декларацію від 28.07.2022 про відмову від громадянства Королівства Марокко. Стягнуто на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області (79007, м. Львів, вул. Січових Стрільців, 11, ЄДРПОУ 37831493) 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) грн 40 коп. сплаченого судового збору.
Рішення мотивоване тим, що відповідачем як суб`єктом владних повноважень не доведено правомірності своїх дій.
Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, ГУ ДМС у Львівській області подало апеляційну скаргу, у якій з посиланням на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить його скасувати та винести нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що позивач згідно законодавчих вимог впродовж двох років не подав на адресу ГУДМС документ, виданий компетентним органом Королівства Марокко, який би засвідчив, що такому компетентному органу відомо про набуття їхнім підданим українського громадянства та такі не мають жодних заперечень щодо цього.
У судовому засіданні представник апелянта підтримав доводи апеляційної скарги та просив задовольнити її з підстав, що у ній наведені.
Представники позивача у судовому засіданні заперечили щодо доводів апеляційної скарги та просили залишити рішення суду без змін.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина перша статті 308 КАС України).
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що Указом Президента України від 11.04.2019 № 127/2019 позивача, ОСОБА_1 , громадянина Королівства Марокко, було прийнято до громадянства України, у зв`язку з чим 30.05.2019 Головним управлінням ДМС у Львівській області оформлено тимчасове посвідчення громадянина України № НОМЕР_2 . При подачі документів для прийняття до громадянства України позивачем було подано зобов`язання припинити іноземне громадянство протягом двох років з моменту прийняття його до громадянства України.
Позивач 19.07.2019 особисто звернувся до Посольства Королівства Марокко в Україні з заявою про оформлення виходу з громадянства Королівства Марокко та отримання відповідного документа про це, що підтверджується штампом на заяві з Посольства Королівства Марокко в Україні за вх. №634. Проте, жодної відповіді за результатом розгляду даного клопотання від уповноважених органів Королівства Марокко позивачем отримано не було. 
Судом враховано при розгляді вказаної справи обставини, встановлені рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 15.06.2022 у справі №380/17081/21 за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії (дата набрання законної сили 28.07.2022). Так, вказаним рішенням суду було встановлено наступні обставини:
- 19.07.2019 року позивач ОСОБА_2 особисто звернувся до Посольства Королівства Марокко в Україні з заявою про оформлення виходу з громадянства Королівства Марокко та отримання відповідного документа про це, що підтверджується штампом на заяві з Посольства Королівства Марокко в Україні за вх. №634.
- набуття та припинення громадянства (підданства) Королівства Марокко регулюється Кодексом марокканського громадянства, що затверджений Дахіром №1-58-250 від 06 вересня 1958 року. Запити та заяви, зроблені з метою набуття, втрати чи позбавлення громадянства, а також прохання про поновлення в громадянстві адресуються міністру юстиції Марокко. Якщо особа проживає за кордоном, її клопотання подаються до територіально компетентних дипломатичних або консульських установ Марокко. Термін розгляду таких клопотань та прийняття відповідних рішень не повинен перевищувати 6 місяців.
28.07.2022 позивачем подано до Головного управління ДМС України у Львівській області декларацію про відмову від громадянства Королівства Марокко з підстав, визначених п.1. Декларації, а саме що протягом шести місяців з моменту прийняття від нього клопотання про припинення марокканського громадянства уповноваженими органами Королівства Марокко йому не було видано документа про припинення громадянства.
За результатом розгляду вказаної декларації Головним управлінням ДМС України у Львівській області надано відповідь за № С-431/6/4601-22/4601.3.7/940-22 від 19.08.2022 про те, що вказану декларацію розглянуто, однак факт прийняття уповноваженим органом держави громадянства клопотання про припинення позивачем громадянства Королівства Марокко документально не доведено. Окрім того, відповідачем наголошено, що ДМС України надіслано лист до територіальних органів для врахування в роботі разом із копією довідки Посольства Королівства Марокко встановленого зразка. У разі подання особою такої довідки, виданої компетентними органами Королівства Марокко, особа вважається такою, що має незалежну причину неотримання документа про припинення іноземного громадянства та може подати декларацію про відмову від громадянства Королівства Марокко. Відповідачем зазначено, що декларацію про відмову від іноземного громадянства позивач зможе подати лише у разі подання довідки, виданої Посольством Королівства Марокко із зазначенням всіх реквізитів (вихідна дата та реєстраційний номер), легалізованої в установленому порядку.
Не погоджуючись з таким рішенням, позивач звернувся з даним позовом до суду.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції і вважає його таким, що відповідає обставинам справи та правильному застосуванню норм матеріального права з огляду на наступне.
Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить із того, що правовий зміст громадянства України, підстави і порядок його набуття та припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України, порядок оскарження рішень з питань громадянства, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб визначено Законом України «Про громадянство України» від 18.01.2001 №2235-III в редакції, чинній на час прийняття позивача до громадянства України (далі - Закон №2235-III).
Статтею 1 Закону №2235-III, зокрема, встановлено, що громадянство України - правовий зв`язок між фізичною особою і Україною, що знаходить свій вияв у їх взаємних правах та обов`язках; зобов`язання припинити іноземне громадянство - письмово оформлена заява іноземця про те, що в разі набуття громадянства України він припинить громадянство (підданство) іншої держави або громадянства (підданства) інших держав і протягом двох років з моменту набуття ним громадянства України подасть документ про припинення громадянства (підданства) іншої держави або громадянств (підданств) інших держав до органу, що видав йому тимчасове посвідчення громадянина України; декларація про відмову від іноземного громадянства - декларація про відмову від іноземного громадянства - документ, у якому іноземець, який узяв зобов`язання припинити іноземне громадянство і в якого існують незалежні від нього причини неотримання документа про припинення іноземного громадянства (підданства) або іноземних громадянств (підданств), засвідчує свою відмову від громадянства (підданства) іншої держави або громадянств (підданств) інших держав.
Умови прийняття до громадянства України та підстави, за наявності яких прийняття до громадянства України не допускається визначені статтею 9 Закону №2235-III.
Умовами прийняття до громадянства України є:
1) визнання і дотримання Конституції України та законів України;
2) подання декларації про відсутність іноземного громадянства (для осіб без громадянства) або зобов`язання припинити іноземне громадянство (для іноземців);
3) безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п`яти років. Ця умова не поширюється на іноземців чи осіб без громадянства, які перебувають у шлюбі з громадянином України понад два роки і на іноземців чи осіб без громадянства, які перебували з громадянином України понад два роки у шлюбі, що припинився внаслідок його смерті;
4) отримання дозволу на імміграцію;
5) володіння державною мовою або її розуміння в обсязі, достатньому для спілкування. Ця умова не поширюється на осіб, які мають певні фізичні вади (сліпі, глухі, німі);
6) наявність законних джерел існування. Ця умова не поширюється на осіб, яким надано статус біженця в Україні або притулок в Україні.
Перелік документів, які подаються для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, а також процедуру подання цих документів та провадження за ними, виконання прийнятих рішень з питань громадянства України визначено Порядком провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затверджених Указом Президента України № 215 від 27 березня 2001 року.
Вимогами абз. 5 п. 2 ч. 2 ст. 9 Закону №2235-IІI передбачено, що іноземці, які подали зобов`язання припинити іноземне громадянство, повинні подати документ про це, виданий уповноваженим органом відповідної держави, до уповноваженого органу України протягом двох років з моменту прийняття їх до громадянства України. Якщо іноземці, маючи всі передбачені законодавством цієї держави підстави для отримання такого документа, з незалежних від них причин не можуть отримати його, вони подають декларацію про відмову від іноземного громадянства.
Як передбачено абз. 12 ч. 1 ст. 1 Закону №2235-III зобов`язання припинити іноземне громадянство - письмово оформлена заява про те, що в разі набуття громадянства України він припинить громадянство (підданство) іншої держави і протягом двох років з моменту набуття ним громадянства України подасть документ про припинення громадянства (підданства) іншої держави до органу, що видав йому тимчасове посвідчення громадянина України.
Разом з тим, абз. 13 ч. 1 ст. 1 Закону №2235-III визначено, що незалежною від особи причиною неотримання документа про припинення іноземного громадянства є невидача особі, в якої уповноважені органи держави її громадянства (підданства) прийняли клопотання про припинення іноземного громадянства (підданства), документа про припинення громадянства (підданства) у встановлений законодавством іноземної держави термін (за винятком випадків, коли особі було відмовлено у припиненні громадянства (підданства) чи протягом двох років від дня подання клопотання, якщо термін не встановлено, або відсутність у законодавстві іноземної держави процедури припинення її громадянства за ініціативою особи чи якщо така процедура не здійснюється або вартість оформлення припинення іноземного громадянства (підданства) перевищує половину розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом в Україні на момент, коли особа набула громадянство України.
Наказом Міністерства внутрішніх справ України №715 від 16.08.2012 «Про затвердження зразків документів, які подаються для встановлення належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, та журналів обліку» затверджено, зокрема, форму Декларації про відмову від іноземного громадянства, в якій наведено п`ять підстав. При подачі декларації особі необхідно заповнити відповідний пункт з посиланням на конкретні причини неотримання документа про припинення іноземного громадянства.
Відтак, як вірно зазначено судом, системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що особа, яка набула громадянство України, зобов`язана протягом двох років подати до органу, що видав тимчасове посвідчення громадянина України, документ про припинення громадянства (підданства) іншої держави або громадянств (підданств) інших держав або, у випадку неможливості надання такого документу з незалежних від них причин, декларацію про відмову від іноземного громадянства. При цьому, до незалежних причин законодавцем віднесено, зокрема, невидача особі, в якої уповноважені органи держави її громадянства (підданства) прийняли клопотання про припинення іноземного громадянства (підданства), документа про припинення громадянства (підданства) у встановлений законодавством іноземної держави термін.
Як передбачено п. 119 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27.03.2001 №215 (далі - Порядок №215) особам, які набули громадянство України та взяли зобов`язання припинити іноземне громадянство, видаються тимчасові посвідчення громадянина України. Після подання цими особами в установленому Законом порядку документа про припинення іноземного громадянства або декларації про відмову від іноземного громадянства їм замість тимчасових посвідчень громадянина України залежно від місця проживання видаються паспорти громадянина України або паспорти громадянина України для виїзду за кордон.
Відповідно до ч. 4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Верховний Суд неодноразово розглядав питання застосування ч.4 ст. 78 КАС України та висловлював позицію про те, що звільнення від доказування з підстав установлення преюдиційних обставин в іншому судовому рішенні варто розуміти так, що учасники адміністративного процесу не зобов`язані повторно доказувати ті обставини, які були встановлені чинним судовим рішенням в іншій адміністративній, цивільній або господарській справі, якщо в цій справі брали участь особи, щодо яких відповідні обставини встановлені (постанови Верховного Суду України від 23 лютого 2015 року №6-327цс15, Верховного Суду від 28 квітня 2018 року у справі №825/705/17, від 06 березня 2019 року у справі №813/4924/13-а, від 15 листопада 2019 року у справі №826/198/16, від 12 жовтня 2020 року у справі №814/435/18, від 07 лютого 2022 року у справі №520/14170/19, від 17 листопада 2021 року у справі № 806/3572/17, від 25 жовтня 2022 року у справі №240/6477/21).
При цьому, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц зазначила, що обставини справи - це життєві факти, які мають значення для вирішення спору, такі як вчинення чи невчинення певної дії певною особою; настання чи ненастання певних подій; час, місце вчинення дій чи настання подій тощо. Обставини встановлюються судом шляхом оцінки доказів, які були досліджені в судовому засіданні. За наслідками такої оцінки доказів, зокрема щодо їх належності, допустимості, достовірності, достатності суд робить висновок про доведеність чи недоведеність певних обставин. Цією постановою підтримано висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/17 (провадження № 12-144гс18, пункт 32) про те, що преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення в мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.
Судом враховано при розгляді даної справи обставини, встановлені рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 15.06.2022 у справі №380/17081/21 за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії. 
Як встановлено рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 15.06.2022 у справі №380/17081/21 (дата набрання законної сили 28.07.2022 року), 19.07.2019 позивач звернувся до Посольства Королівства Марокко в Україні з заявою про оформлення виходу з громадянства Королівства Марокко. Проте, жодної відповіді на клопотання позивачем не отримано, доказів протилежного під час розгляду справи до суду не надано та судом не встановлено. Вказану обставину було підтверджено в ході розгляду даної справи. 
У зв`язку з тим, що позивачем не було отримано з незалежних від нього причин документа про припинення марокканського громадянства, 28.07.2022 він звернувся до Головного управління ДМС України у Львівській області із  декларацією про відмову від громадянства Королівства Марокко з підстав, визначених п.1. Декларації, а саме що протягом шести місяців з моменту прийняття від нього клопотання про припинення марокканського громадянства уповноваженими органами Королівства Марокко йому не було видано документа про припинення громадянства.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 15.06.2022 у справі №380/17081/21 встановлено, що набуття та припинення громадянства (підданства) Королівства Марокко регулюється Кодексом марокканського громадянства, що затверджений Дахіром №1-58-250 від 06 вересня 1958 року. Запити та заяви, зроблені з метою набуття, втрати чи позбавлення громадянства, а також прохання про поновлення в громадянстві адресуються міністру юстиції Марокко. Якщо особа проживає за кордоном, її клопотання подаються до територіально компетентних дипломатичних або консульських установ Марокко. Термін розгляду таких клопотань та прийняття відповідних рішень не повинен перевищувати 6 місяців.
Окрім цього, згідно інформаційної довідки МЗС за вих.№71/36-530-42264 від 22.06.2021 «Щодо підстав та порядку набуття і припинення громадянства Королівства Марокко» запити та заяви, зроблені з метою набуття, втрати чи позбавлення громадянства, а також прохання про поновлення в громадянстві адресуються міністру юстиції Марокко. Якщо особа проживає за кордоном, її клопотання подаються до територіально компетентних дипломатичних або консульських установ Марокко. Термін розгляду таких клопотань міністерством юстиції та прийняття відповідних рішення не повинен перевищувати шести місяців. Зазначене додатково підтверджено листом посольства України в Королівстві Марокко №6168/71-530-73897-ВН від 14.07.2021 «Щодо процедури виходу з громадянства Марокко», адресованим МЗС України. 
Як вірно зазначено судом, в межах вказаної справи спірними є правовідносини сторін щодо відмови в прийнятті декларації від 28.07.2022, яка подавалась позивачем з підстави, що протягом шести місяців з моменту прийняття від нього клопотання про припинення марокканського громадянства уповноваженими органами Королівства Марокко йому не було видано документа про припинення громадянства.
Судом також зазначено, що підставою для звернення позивача із декларацією про відмову від іноземного громадянства за п. 1 декларації є наявність двох умов, це звернення позивача до уповноваженого органу Королівства Марокко із клопотанням про припинення такого громадянства та сплив встановленого законодавством Королівства Марокко строку для розгляду такого клопотання.
Враховуючи те, що судом встановлено факт звернення позивача 19.07.2019 до Посольства Королівства Марокко в Україні із письмовим клопотанням про вихід із громадянства Королівства Марокко у зв`язку із набуттям громадянства України та те, що сплив строк розгляду такого клопотання і позивачем не отримано документа про припинення марокканського громадянства, суд вірно вважав, що у позивача були законні підстави для подачі до Головного управління ДМС України у Львівській області декларації про відмову від іноземного громадянства.
Відтак, вірним є висновок суду, що дії Головного управління ДМС України у Львівській області щодо відмови у прийнятті декларації ОСОБА_2 про відмову від іноземного громадянства від 28.07.2022 є протиправними через відсутність законних підстав для такої відмови. При цьому, судом вірно зазначено, що відповідачем безпідставно не враховано обставини, які були встановлені рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 15.06.2022 у справі №380/17081/21, яким встановлено факт звернення позивача 19.07.2019 до Посольства Королівства Марокко в Україні із письмовим клопотанням про вихід із громадянства Королівства Марокко у зв`язку із набуттям громадянства України. 
При цьому, аналогічна за змістом вимога Головного управління ДМС України у Львівській щодо необхідності подачі Салхі Фарід довідки Посольства Королівства Марокко встановленого зразка рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 15.06.2022 у справі №380/17081/21 була визнана протиправною. 
Крім того, як встановлено судом у вказаній справі, а також рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 15.06.2022 у справі №380/17081/21, набуття та припинення громадянства (підданства) Королівства Марокко регулюється Кодексом марокканського громадянства, що затверджений Дахіром №1-58-250 від 06 вересня 1958 року. Відтак, зміст довідки встановленого зразка, яка вимагається у позивача, не відповідає нормам Кодексу марокканського громадянства. Також, надана відповідачем копія листа від 12.11.2020 №6.4/4149-20 з додатком – зразком довідки Посольства Королівства Марокко в Україні №10/17 від 27.04.2017 не є нормативно-правовим актом, оскільки такий не пройшов державну реєстрацію нормативно-правових актів відповідно до Указу Президента України від 03.10.1992 № 493 «Про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів державної влади» та Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, органів господарського управління та контролю, що зачіпають права, свободи й законні інтереси громадян або мають міжвідомчий характер, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.1992 № 731.
Як вірно зазначено судом, дії відповідача унеможливлюють закінчення процедури прийняття позивача до громадянства України та отримання ним паспорту громадянина України, а також є такими, що порушують права позивача на постійне проживання в Україні та його права і законні інтереси, породжують негативні наслідки для нього.
Враховуючи викладене, суд дійшов вірного висновку, що відповідачем протиправно відмовлено позивачу в прийнятті декларації про відмову від іноземного громадянства, а також є протиправною вимога надати довідку Посольства Королівства Марокко встановленого зразка, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.
Разом з тим, згідно з частиною третьою статті 245 КАС України у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.
Частиною четвертою статті 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
За приписами вказаної правової норми слідує, що у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано всіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.
Якщо ж таким суб`єктом на момент прийняття рішення не перевірено дотримання суб`єктом звернення всіх визначених законом умов або при прийнятті такого рішення суб`єкт дійсно має дискреційні повноваження, то суд повинен зобов`язати суб`єкта владних повноважень до прийняття рішення з урахуванням оцінки суду.
Отже, критеріями, які впливають на обрання судом способу захисту прав особи в межах вимог про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, є встановлення судом додержання суб`єктом звернення всіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату та наявність у суб`єкта владних повноважень права діяти при прийнятті рішення на власний розсуд.
Такий підхід, установлений процесуальним законодавством, є прийнятним не тільки при розгляді вимог про протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень, але і у випадку розгляду вимог про зобов`язання відповідного суб`єкта вчинити дії після скасування його адміністративного акта.
Тобто, адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, і вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення з урахуванням обставин конкретної справи. Перебирання непритаманних суду повноважень державного органу не відбувається за відсутності обставин для застосування дискреції.
Така правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 16 травня 2019 року у справі № 826/17220/17.
Пленум Вищого адміністративного суду України в пункті 10.3 Постанови від 20.05.2013 №7 «Про судове рішення в адміністративній справі» зазначив, що суд може ухвалити постанову про зобов`язання відповідача прийняти рішення певного змісту, за винятком випадків, коли суб`єкт владних повноважень під час адміністративних процедур відповідно до закону приймає рішення на основі адміністративного розсуду.
Згідно з Рекомендацією Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Згідно з пунктом 1.6 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 24.04.2017 №1395/5, дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.
Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта. Він не може ухилятися від реалізації своєї компетенції, але і не має права виходити за її межі.
Тобто дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають в застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень.
Дискреційні повноваження в більш вузькому розумінні - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).
Тобто дискреційними є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом такого права є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова “може”. При цьому дискреційні повноваження завжди мають межі, установлені законом.
Така правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі № 208/8402/14-а, від 29 березня 2018 року у справі № 816/303/16, від 06 березня 2019 року у справі № 200/11311/18-а, від 16 травня 2019 року у справі № 818/600/17 та від 21 листопада 2019 року у справі № 344/8720/16-а.
Отже, у разі відсутності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта владних повноважень прийняти рішення конкретного змісту не можна вважати втручанням у дискреційні повноваження, адже саме такий спосіб захисту порушеного права є найбільш ефективним та направлений на недопущення свавілля в органах влади.
Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.
У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. The United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.
Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.
Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності небезпідставної заяви за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі “Афанасьєв проти України” від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).
Отже, ефективний засіб правового захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011 (остаточне) по справі «Чуйкіна проти України» (CASE OF CHUYKINA v. UKRAINE) (Заява N 28924/04) констатував: « 50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. The United Kingdom), пп. 28 - 36, Series A N 18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява N 58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява N 48778/99, п. 25, ECHR 2002-II)».
Як вірно зазначив суд у цій справі, відповідач помилково вважає свої повноваження дискреційними, оскільки у разі настання визначених законодавством умов, він зобов`язаний до вчинення конкретних дій - прийняти рішення про задоволення заяви. Підставою для відмови у задоволенні заяви позивача можуть бути лише визначені законом обставини. Відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти на власний розсуд - розглянути заяву, або ж ні; прийняти рішення про задоволення заяви, або ж рішення про відмову у її задоволенні. Визначальним є те, що у кожному конкретному випадку звернення особи із заявою, з урахуванням фактичних обставин, згідно з законом існує лише один правомірний варіант поведінки суб`єкта владних повноважень.
Зобов`язання позивача прийняти конкретне рішення, як і будь-які інші способи захисту застосовується лише за наявності необхідних підстав, з урахуванням фактичних обставин справи. Дійсно, у випадку невиконання обов`язку відповідачем, за наявності визначених законом умов, у суду виникають підстави для ефективного захисту порушеного права позивача шляхом, зокрема, зобов`язання відповідача вчинити певні дії, спрямовані на відновлення порушеного права, або шляхом зобов`язання прийняти рішення.
Однак, як і будь-який інших спосіб захисту, зобов`язання відповідача прийняти рішення може бути застосовано судом за наявності необхідних та достатніх для цього підстав.
Верховний Суд у постанові від 24.12.2019 у справі № 823/59/17 сформулював такий правовий висновок: «…повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку. Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким».
З урахуванням наведеного вірним є висновок суду, що Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області не наділене повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти на власний розсуд - розглянути заяву позивача або ж ні; прийняти рішення про задоволення заяви або ж рішення про відмову в її задоволенні.
За умови відповідності декларації ОСОБА_1 про відмову від громадянства та доданих до неї документів вимогам законодавства відповідач зобов`язаний прийняти рішення про задоволення заяви. Підставою для відмови у задоволенні заяви позивача можуть бути лише визначені законом обставини.
Суд зазначає, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
Отже суд повинен відновлювати порушене право шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень  прийняти конкретне рішення, якщо відмова визнана неправомірною, а інших підстав для відмови не вбачається.
Судом також враховано, що рішенням суду у справі №380/17081/21 вже було визнано протиправними дії відповідача щодо відмови в прийнятті у ОСОБА_1 декларації про відмову від громадянства Королівства Марокко та щодо вимоги надати довідку Посольства Королівства Марокко встановленого зразка, то інших варіантів поведінки, окрім як прийняти протилежне рішення, відповідач не має.
Враховуючи викладене та у зв`язку з тим, що відповідачем відмовлено позивачу у прийнятті декларації від 28.07.2022 року про відмову від громадянства Королівства Марокко, що визнано судом протиправним, суд вірно вважав, що у вказаному випадку належним способом захисту буде зобов`язання відповідача прийняти у позивача декларацію від 28.07.2022 про відмову від громадянства Королівства Марокко, тому в цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню.
Відтак, вірним є висновок суду, що задоволення позовної вимоги щодо зобов`язання відповідача вчинити такі дії є дотриманням судом гарантій того, що спір між сторонами буде остаточно вирішений і такий спосіб судового захисту є належним та дієвим в межах спірних правовідносин.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги підлягали до задоволення.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.  
Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і не дають підстав стверджувати про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду – без змін. 
Керуючись ч. 3 ст. 243, ст. ст. 308, 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. ст. 316, 321, 322, 325 КАС України, суд – 
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області залишити без задоволення.
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2022 року у справі №  380/13981/22 залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку виключно у випадках, передбачених частиною 4 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	О. М. Довгополов 	
судді	 	Л. Я. Гудим 	
 	 	В. В. Святецький  	
Повне судове рішення складено 12.05.2023.