ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
03 квітня 2023 року 
м. Київ
⟩⎪◊®◊ ≠ 629/4549/21
⎪⎩®◊™⎛∑⎨⎨ ≠ 51−3642⎢⎧22
ℜ∑⌡⎩®⎨⎝⎡ ∇⌠™ ⎢⎩⎣∑©≥≡⎭ ⟩⌠™™≥® ®∑∫⎫⎩↵ ⟩⌠™⎩®⎩↵ ⎪◊⎣◊∫⎝ 
⊇◊⟩◊⎞≥⎡⎨⎩©⎩ ⎢⎝⎧≥⎨◊⎣⎫⎨⎩©⎩ ⟩⌠™⌠ ⌠ ⟩⎢⎣◊™≥:
головуючого                                              ОСОБА_1 ,
суддів                                                           ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
за участю:
секретаря судового засідання               ОСОБА_4 , 
прокурора                                                    ОСОБА_5 ,
у режимі відеоконференції:
засудженого                                               ОСОБА_6 , 
захисника                                                    ОСОБА_7 , 
розглянув у відкритому судовому засіданнікасаційну скаргу засудженого  ОСОБА_6 на вирок Полтавського апеляційного суду від 26 жовтня 2022 року                     у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12021221110000267, за обвинуваченням
ОСОБА_6 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця                         с. Скворцово Анучинського району Приморського краю Російської Федерації, зареєстроване місце проживання в АДРЕСА_1 , 
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 115, ч. 1 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 05 жовтня                    2021 року  ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 115, ч. 1 ст. 185 КК, та призначено йому покарання: за ч. 1 ст. 115 КК у виді позбавлення волі на строк 8 років, за ч. 1                       ст. 185 КК у видіобмеження волі на строк 1 рік. 
На підставі ч. 1 ст. 70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_6 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.
Вирішено питання, які стосуються: запобіжного заходу; початку строку відбування покарання; відшкодування процесуальних витрат; арешту на майно; речових доказів      у кримінальному провадженні. 
За вироком районного суду, ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він                           у період з 21:00 10 червня 2021 року до 07:00 наступного дня, перебуваючи                       у квартирі АДРЕСА_2 ,                      на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин під час сварки, реалізуючи свій злочинний умисел на протиправне заподіяння ОСОБА_8 смерті, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи настання його суспільно небезпечних наслідків та бажаючи цього, завдав останній не менше      16 ударів різними частинами кухонної сокири у ділянки голови, тулуба та шиї, спричинивши потерпілій тілесні ушкодження, від яких настала смерть внаслідок тупої травми голови з численними розрубами та лінійними переломами кісток склепіння черепа, розтрощенням тканини лівої півкулі головного мозку і внутрішньочерепними крововиливами.
Крім того, 11 червня 2021 року приблизно о 07:00, ОСОБА_6 , перебуваючи у квартирі, яка належить ОСОБА_8 , реалізуючи свій злочинний умисел, з корисливого мотиву, з метою наживи таємно викрав мобільний телефон «Xiaomi Redmi 6A», вартістю 1566,33 грн та чохол-книгу вартістю 66,33 грн, заподіявши ОСОБА_8 майнову шкоду на загальну суму 1632, 33 грн. 
Полтавський апеляційний суд 26 жовтня 2022 року скасував вирок суду першої інстанції в частині призначення покарання та постановив новий, яким                                  призначив ОСОБА_6 покарання: за ч. 1 ст. 115 КК у виді позбавлення волі                      на строк 11 років, за ч. 1 ст. 185 КК у видіобмеження волі на строк 1 рік. На підставі                                                                                                                ч. 1 ст. 70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим                     призначив ОСОБА_6 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк                                   11 років. В іншій частині вирок залишив без змін. 
Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі, як убачається з її змісту, засуджений  ОСОБА_6 ,                                    не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження, доведеності винуватості та юридичної кваліфікації його дій, посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та його особі через суворість, просить скасувати вирок апеляційного суду і пом`якшити йому покарання за ч. 1 ст. 115 КК, а саме призначити покарання у виді позбавлення волі на строк                       8 років.
Аргументуючи свої вимоги, скаржник указує, що апеляційний суд необґрунтовано призначив йому надмірно суворе покарання, яке суперечить принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. За його твердженням, призначаючи покарання, міськрайонний суд урахував усі обставини кримінального провадження, тяжкість кримінального правопорушення, дані про його особу, а саме те, що він є громадянином України, на підставі ст. 89 КК судимості не має, неодружений, має постійне місце проживання та реєстрації, за місцем проживання скарг не надходило. Крім того, акцентує на визнанні ним винуватості, наявності обставин, що пом`якшують покарання, та відсутності обставин, які його обтяжують.
Вважає, що з огляду на сукупність наведених судом першої інстанції обставин, призначене покарання є співмірне скоєному кримінальному правопорушенню,                        а також є справедливим і виваженим заходом примусу, яке забезпечить його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.
Засуджений ОСОБА_6 наголошує на тому, що під час апеляційного розгляду не було встановлено нових обставин, які би підлягали врахуванню в ході призначення покарання, а також з урахуванням доводів апеляційної скарги прокурора, суд апеляційної інстанції  призначив суворе покарання. 
Позиції учасників судового провадження 
У судовому засіданні засуджений ОСОБА_6 та захисник ОСОБА_7 , надавши відповідні пояснення, підтримали касаційну скаргу.
Прокурор ОСОБА_5 заперечив проти задоволення касаційної скарги, навів аргументи щодо законності й обґрунтованості судового рішення, просив залишити касаційну скаргу засудженого без задоволення, а вирок суду апеляційної інстанції -без зміни.
 
Мотиви Суду 
Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені в касаційній скарзі засудженого ОСОБА_6 , суд касаційної інстанції дійшов висновку, що подану касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення.
Згідно з ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Відповідно до вимог ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.
Зі змісту ст. 370 КПК, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, вбачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.
Положеннями п. 2 ч. 1 і ч. 2 ст. 420 КПК передбачено, що суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування більш суворого покарання.
За приписами ч. 1 ст. 421 КПК обвинувальний вирок, ухвалений судом першої інстанції, може бути скасовано у зв`язку з необхідністю застосувати закон про більш тяжке кримінальне правопорушення чи суворіше покарання, скасувати неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання, збільшити суми, які підлягають стягненню, або в інших випадках, коли це погіршує становище обвинуваченого, лише у разі, якщо з цих підстав апеляційну скаргу подали прокурор, потерпілий чи його представник.
Статтями 50 і 65 КК передбачено, що особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для                                її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи                           з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності                          та даним про особу винного. 
Відповідно до ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність                   в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання. 
Суд апеляційної інстанції зазначених вимог кримінального процесуального та кримінального закону дотримався.
Висновки суду про доведеність винуватості  ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень за обставин, установлених міськрайонним судом, про правильність кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 115 КК,                                            ч. 1 ст. 185 КК Верховний Суд не перевіряє, оскільки законності й обґрунтованості судових рішень у цій частині засуджений не оскаржує.
Стосовно доводів щодо призначення  ОСОБА_6 покарання, яке не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та його особі через суворість, Верховний Суд зазначає таке.
У ході розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_6 апеляційний суд установив, що місцевий суд залишив поза увагою низку обставин, які мають правове значення під час вибору заходу примусу, і по суті не вмотивував, чому вважає за можливе досягти мети покарання при його призначенні у виді позбавлення волі саме на строк 8 років.
Ухвалюючи вирок у частині призначення ОСОБА_6 покарання за ч. 1                             ст. 115 КК, апеляційний суд урахував положення статей 50, 65 КК, ст. 414 КПК та зауважив про те, що ОСОБА_6 хоча і не має судимості  відповідно до ст. 89 КК, проте раніше відбував покарання у виді позбавлення волі за вбивство людини аналогічним способом - шляхом заподіяння численних ударів сокирою по голові,  був умовно-достроково звільнений від відбування покарання, однак належних висновків для себе не зробив та знову умисно вбив людину.
Зазначені обставини, на думку суду касаційної інстанції, вказують на нехтування  ОСОБА_6  цінністю людського життя.
Відповідно до ст. 88 КПК, котру цитує засуджений ОСОБА_6 у касаційній скарзі, докази, які стосуються судимостей підозрюваного, обвинуваченого або вчинення ним інших правопорушень, що не є предметом цього кримінального провадження, а також відомості щодо характеру або окремих рис характеру підозрюваного, обвинуваченого є недопустимими на підтвердження винуватості підозрюваного, обвинуваченого                              у вчиненні кримінального правопорушення.
Як убачається з вироку, у цьому провадженні суд не враховував попередньої судимості на підтвердження винуватості ОСОБА_6 , а зважив на це, як на дані, що характеризують особу обвинуваченого.
Також суд апеляційної інстанції взяв до уваги й те, що,  згідно з характеристикою виконавчого комітету сільської ради, за місцем проживання обвинувачений характеризувався негативно, зловживав алкогольними напоями та наркотичними засобами, проявляв агресію до оточуючих.
Крім того, врахувавши, що щире каяття характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється у визнанні своєї провини, висловленні жалю з приводу вчиненого та бажанні виправити ситуацію, що склалася, апеляційний суд під час призначення покарання не погодився із судом першої інстанції про наявність обставини, пом`якшуючої покарання, а саме щирого каяття. 
Колегія суддів погоджується з таким висновком апеляційного суду і вважає, що він ґрунтується на вимогах закону, зважаючи на таке. 
Щире каяття є відвертою негативною оцінкою винуватою особою своєї злочинної поведінки, визнанням тих обставин, які їй ставляться в провину, має характеризувати
 її поведінку після вчинення кримінального правопорушення, але з позицій психологічної переорієнтації суб`єкта, який дійсно засуджує свій вчинок, визнає його антигромадський характер і готовий нести відповідальність. 
Позиція ОСОБА_6 в суді першої інстанції з приводу того, що в разі повторного виникнення таких обставин він вчинив би так само, і той факт, що після вчинення кримінального правопорушення він втік та перебував у розшуку, свідчать про відсутність у нього щирого жалю з приводу скоєного та осуду своїх протиправних дій, тобто про відсутність ознак щирого каяття. 
З огляду на зазначене, саме по собі визнання  ОСОБА_6 своєї вини та жаль                      з приводу вбивства потерпілоїне свідчать про рішучість стати на шлях виправлення, самоосуд свого вчинку.
Касаційний кримінальний суд погоджується з мотивами суду апеляційної інстанції про те, що ОСОБА_6 характеризується як особа, схильна до продовження злочинної діяльності, а системний характер його протиправної поведінки підтверджує небажання ставати на шлях виправлення та його підвищену суспільну небезпеку.
Беручи до уваги вказані обставини, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про призначення ОСОБА_6 покарання за ч. 1 ст. 115 КК у виді позбавлення волі на строк 11 років.
Усупереч твердженням засудженого, Верховний Суд вважає, що призначене апеляційним судом покарання відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості. 
Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність рішення суду апеляційної інстанції, умотивованість його висновків щодо правильності призначеного засудженому покарання та справедливості обраного йому заходу примусу, засуджений у касаційній скарзі не навів.
Вирок апеляційного суду ухвалений з дотриманням положень статей 370, 420 КПК,                   у ньому викладені достатні мотиви, з яких суд виходив під час постановлення рішення.
Отже, зважаючи на те, що призначене покарання відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого, касаційну скаргу засудженого  ОСОБА_6  необхідно залишити без задоволення, а судове рішення - без зміни.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Полтавського апеляційного суду від 26 жовтня 2022 року щодо  ОСОБА_6  залишити без зміни, а його касаційну скаргу - без задоволення.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її проголошення,                         є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1                                ОСОБА_2                                 ОСОБА_3