Постанова
Іменем України                              
 
19 квітня 2023 року 
м. Київ
 
Справа № 138/3665/21
провадження № 61-7835св22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Прогрес»,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Гримайло Катерини Леонідівни на постанову Вінницького апеляційного суду від 12 липня         2022 року, прийняту у складі колегії суддів: Ковальчука О. В.,             Берегового О. Ю., Панасюка О. С.,
 
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовної заяви
 
У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Прогрес» (далі - СТОВ «Прогрес») про витребування земельної ділянки та скасування запису про державну реєстрацію.
Позовну заяву ОСОБА_1 мотивувала тим, що вона є власником земельної ділянки, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 1,9429 га, кадастровий номер 0522686800:02:000:0102, яка розташована на території Суботівської сільської ради Могилів-Подільського району Вінницької області.
Вказувала, що проживає в Донецькій області на тимчасово окупованій території України. Вона видала довіреність на представництво її інтересів своєму племіннику ОСОБА_2 , який з Державного реєстру прав на нерухоме майно дізнався, що 26 червня 2015 року між нею та СТОВ «Прогрес» укладений договір оренди вищевказаної земельної ділянки, який 12 грудня 2016 року зареєстровано в Державному реєстрі прав на нерухоме майно.
Зазначала, що вказаний договір оренди вона не підписувала, що підтверджується відповідним висновком експерта.
Посилаючись на зазначене, ОСОБА_1 просила суд витребувати з незаконного володіння СТОВ «Прогрес» земельну ділянку кадастровий номер 0522686800:02:000:0102 та скасувати запис про державну реєстрацію за СТОВ «Прогрес» права оренди земельної ділянки.
Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції 
Рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області    від 25 квітня 2022 року, ухваленим у складі судді Київської Т. Б., позов         ОСОБА_1 задоволено.
Витребувано з незаконного користування СТОВ «Прогрес» належну ОСОБА_1 земельну ділянку площею 1,9429 га, кадастровий номер 0522686800:02:000:0102, яка розташована на території Суботівської сільської ради і належить їй на підставі державного акта на земельну ділянку серії ІІІ-ВН № 014094.
Скасовано державну реєстрацію договору оренди землі від 26 червня       2015 року б/н, укладеного між СТОВ «Прогрес» та ОСОБА_1 щодо земельної ділянки, площею 1,9429 га, кадастровий номер 0522686800:02:000:0102, яка розташована на території Суботівської сільської ради, припинивши право оренди СТОВ «Прогрес».
Задовольняючи позов, суд першої інстанції вказав, що усунення перешкод       у користуванні належною ОСОБА_1 земельною ділянкою шляхом витребування її у відповідача СТОВ «Прогрес» та повернення спірної земельної ділянки її власнику, є ефективним способом захисту порушених прав позивача, з огляду на те, що права та обов`язки сторін за договором оренди вказаної земельної ділянки від 26 червня 2015 року не виникли через його неукладення, тому в цій частині позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню. При цьому суд першої інстанції послався на висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду                 від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження                № 14-499цс19).
Скасовуючи державну реєстрацію у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права оренди на підставі неукладеного договору на спірну земельну ділянку за відповідачем, суд першої інстанції вказав, що ця реєстрація не відповідає вимогам закону, порушує права та законні інтереси ОСОБА_1 вільно володіти, користуватися та розпоряджатися належною їй земельною ділянкою.
Ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області            від 05 травня 2022 року, ухваленою у складі судді  Київської Т. Б., заяву               ОСОБА_1 про розподіл судових витрат в частині розподілу витрат на професійну правничу допомогу залишено без розгляду, в зв`язку з пропуском позивачем строку на подання до суду доказів понесених витрат на професійну правничу допомогу. В частині вирішення питання про розподіл судового збору заява була призначена до судового розгляду з повідомленням сторін. 
 
Додатковим рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 11 травня 2022 року, ухваленим у складі судді  Київської Т. Б., за заявою ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення щодо вирішення питання про розподіл судових витрат, стягнуто з СТОВ «Прогрес» на користь ОСОБА_1 судові витрати у виді судового збору у розмірі 1 818,00 грн.
 
Ухвалюючи додаткове рішення про розподіл судових витрат, суд першої інстанції керувався положеннями частини першої статті 133, частини першої статті 141 ЦПК України. 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції 
Постановою Вінницького апеляційного суду від 12 липня 2022 року апеляційну скаргу СТОВ «Прогрес» задоволено.
Рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області        від 25 квітня 2022 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до СТОВ «Прогрес» про витребування майна із чужого незаконного володіння та скасування запису про державну реєстрацію речового права.
Додаткове рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 11 травня 2022 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про розподіл судових витрат. 
Судові витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви у розмірі 1 818,00 грн залишено за позивачем.
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь СТОВ «Прогрес» 2 724,00 грн понесених судових витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.
У своїй постанові суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції про те, що відсутнє волевиявлення ОСОБА_1 на укладення договору оренди землі, оскільки ОСОБА_1 не підписувала спірний договір. 
Однак, скасовуючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що позовна вимога про витребування земельної ділянки з незаконного володіння товариства є неефективним способом захисту. Оскільки користування СТОВ «Прогрес» належною позивачу земельною ділянкою не пов`язане з позбавленням її права володіння нерухомим майном, то саме з цих підстав суд апеляційної інстанції відмовив у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння у порядку, передбаченому статтею 387 ЦК України. 
При цьому суд апеляційної інстанції послався на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19).
Зазначивши, що вимога про скасування запису про державну реєстрацію за СТОВ «Прогрес» права оренди земельної ділянки на підставі договору оренди землі від 26 червня 2015 року є похідною від вимоги про витребування земельної ділянки, у задоволенні якої відмовлено, то і в задоволенні цієї вимоги суд апеляційної інстанції вважав за необхідне відмовити.
Скасовуючи додаткове рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції вказав, що оскільки рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, то додаткове рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 11 травня 2022 року також підлягає скасуванню з ухваленням нового. 
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
 
У серпні 2022 року представник ОСОБА_1 - адвокат Гримайло К. Л. подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Вінницького апеляційного суду від 12 липня 2022 року, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржуване судове рішення, залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
26 серпня 2022 року ухвалою Верховного Суду касаційну скаргу залишено без руху, надано строк на усунення недоліків.
 
06 вересня 2022 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження у справі, витребувано її матеріали із Могилів-Подільського районного суду Вінницької області, іншим учасникам надіслано копії касаційної скарги.
 
У вересні 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
27 березня 2023 року ухвалою Верховного Суду справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів, у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми матеріального права, порушив норми процесуального права, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про скасування  рішення суду першої інстанції.
 
Заявник посилається на статтю 5 ЦПК України та вказує, що у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної у позовній заяві вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
 
Суд апеляційної інстанції застосував положення статті 387 ЦК України, але не звернув уваги на висновок експертного дослідження, складеного за результатами проведеного судово-технічного та почеркознавчого дослідження, згідно з яким підписи від імені ОСОБА_1 у договорі оренди землі та у акті приймання-передачі земельної ділянки виконані не самою ОСОБА_1 , а іншою особою,  невірно застосував Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та допустив порушення норм процесуального права. 
 
Суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права             у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19), від 28 листопада 2018 року у справі                                № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18), від 12 червня 2019 року           у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18), від 12 червня          2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18),              від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження                 № 14-364цс19).
 
В указаних судових рішеннях зазначено, що якщо договір є неукладеним через непідписання договору, то належним способом захисту порушеного права є повернення земельної ділянки, тому позивачка, крім статті 387 ЦК України, посилалася й на статтю 391 ЦК України та на постанови Великої Палати Верховного суду. 
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу 
 
У жовтні 2022 року представник СТОВ «Прогрес» - адвокат                     Варцаба С. А. подав до Верховного Суду відзив, у якому просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову Вінницького апеляційного суду від 12 липня 2022 року залишити без змін, як таку, що прийнята з правильним застосуванням норм матеріального права та без порушень норм процесуального права.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
ОСОБА_1 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ІІІ-ВН № 014094, виданого 30 липня 2002 року, належить земельна ділянка № НОМЕР_1 площею 1,94 га, кадастровий номер 0522686800.02.000.0102, яка розташована на території Суботівської сільської ради Могилів-Подільського району Вінницької області та призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.
 
26 червня 2015 року між ОСОБА_1 та СТОВ «Прогрес» укладений договір оренди землі б/н щодо земельної ділянки, кадастровий номер 0522686800.02.000.0102. Пунктом 8 цього договору визначено, що договір укладено строком на 25 років.
 
З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна від 14 грудня 2016 року № 75821184 встановлено, що 12 грудня 2016 року за СТОВ «Прогрес» зареєстровано право оренди земельної ділянки, яка належить ОСОБА_1 . 
 
З висновку експертного дослідження № 4472/4473/17-21, складеного            03 серпня 2017 року за результатами судово-технічного та почеркознавчого дослідження, проведеного на вимогу ОСОБА_1 , встановлено, що підписи від імені ОСОБА_1 у договорі оренди землі від 26 червня 2015 року в графі «Орендодавець» та в акті приймання-передачі земельної ділянки                   від 26 червня 2015 року, - виконані рукописним способом без попередньої технічної підготовки чи технічних засобів. Підписи від імені ОСОБА_1                  у договорі оренди землі від 26 червня 2015 року у графі «Орендодавець» та    у акті приймання-передачі земельної ділянки від 26 червня 2015 року, - виконані не самою ОСОБА_1 , а іншою особою (особами).
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме:
- суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України);
- судові рішення оскаржуються з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України, зокрема, суди належним чином не дослідили зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог                               і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Верховний Суд дійшов таких висновків. 
 
Щодо вимог про витребування (повернення) земельної ділянки
 
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 вказувала, що вона не підписувала договір оренди землі, тому він є неукладеним, отже, така земельна ділянка безпідставно перебуває у фактичному користуванні відповідача, тому має бути повернута її власнику, незважаючи на те, що у прохальній частині позову позивач просила витребувати земельну ділянку. 
 
Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання правочину недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил статей 229-233 ЦК України про правочини, вчинені з дефектом волі - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.
 
Тобто як у частині першій статті 215 ЦК України, так і в статтях 229-233        ЦК України йдеться про недійсність вчинених правочинів у випадках, коли існує волевиявлення учасника правочину, зафіксоване у належній формі (що підтверджується, зокрема, шляхом вчинення ним підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає волі цього учасника правочину. Тож внаслідок правочину учасники набувають права і обов`язки, що натомість не спричиняють для них правових наслідків.
 
У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, то правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою взагалі не набуті, а правовідносини за ним не виникли.
 
У випадку заперечення самого факту укладення правочину, як і його виконання, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним, шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.
 
Порушенням права у такому випадку є не саме по собі існування письмового тексту правочину, волевиявлення позивача щодо якого не було, а вчинення конкретних дій, які порушують право позивача.
 
Протилежне тлумачення означало б, що суд надає документу, підробку якого встановлено належним чином, статус дійсного, визнає настання відповідних правових наслідків за відсутності як волевиявлення, так і інших законних підстав для цього та покладає на особу нічим не обґрунтований обов`язок застосувати для уникнення настання правових наслідків за підробленим документом ті самі способи захисту, що й в умовах, коли правочин дійсно вчинено, а його правомірність презюмується.
 
Зазначений правовий висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) та від 26 жовтня 2022 року у справі № 227/3760/19-ц (провадження № 14-79цс21).
Отже, встановивши, що ОСОБА_3 не підписувала договору оренди, тобто                  не виявляла свою волю до вчинення даного договору, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що така угода є неукладеною. 
 
У постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) Велика Палата Верховного Суду вказала: «Враховуючи підстави позову, наведені позивачем у позовній заяві та в додаткових поясненнях, а також заперечення відповідача, позивач у цій справі наполягає на поверненні йому земельних ділянок, вважаючи, що ці ділянки знаходяться у фактичному користуванні відповідача без установлених законом підстав. Зайняття земельних ділянок фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його права володіння на цю ділянку. Тож, у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок, вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майно, зокрема шляхом заявлення вимоги про повернення таких ділянок. Більше того, негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок.» (пункт пункті 7.27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19).
 
Встановивши, що користування відповідачем земельною ділянкою, яка належить ОСОБА_1 на праві власності, не пов`язане з позбавленням її права володіння нерухомим майном, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що вимога ОСОБА_1 про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння у порядку, передбаченому статтею 387 ЦК України, не є ефективним способом захисту порушених прав позивача, тому відмовив у задоволенні позову у цій частині через обрання неефективного (неналежного) способу захисту.
 
Водночас у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня         2021 року у справі № 662/397/15-ц (провадження № 14-20цс21) наголошено на тому, що у цивільному процесуальному законодавстві діє принцип jura novit curia (суд знає закони), який полягає в тому, що суд знає право; суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus ). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог                       і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
У зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду зробила такі висновки: «При вирішенні цивільного спору суд у межах своїх процесуальних повноважень та в межах позовних вимог, встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки) правовідносин сторін, які випливають з встановлених обставин та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець посилається саме на норму права, що є значно конкретизованим, а ніж закон. Більш того, виходячи з положень ЦПК України така функціональність суду носить імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходить своє відображення в судовому рішенні, зокрема в його мотивувальній і резолютивній частинах. Тому, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia. Незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови в позові, оскільки згідно з принципом jura novit curia неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм. Тобто суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини».
Звертаючись до суду, ОСОБА_1 обґрунтовувала позов фактичною відсутністю договірних відносин між нею та відповідачем. 
 
Посилаючись на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17,  позивач вказувала, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яку правову норму необхідно застосовувати для вирішення спору. 
Відмовляючи у задоволенні позову з підстав обрання позивачем неефективного способу захисту, суд апеляційної інстанції не врахував, що звертаючись до суду, позивач свої вимоги обґрунтовувала фактичною відсутністю договірних відносин між нею та відповідачем, при цьому просила усунути перешкоди у користуванні її власністю, хоча і посилалась на положення статті 387 ЦК України. 
 
Однак саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи з тих фактів, що установлені під час розгляду справи, та визначити, яке саме імперативне правило підлягає застосуванню для вирішення спору. При цьому обґрунтування позову не перешкоджало суду апеляційної інстанції застосувати відповідні норми права. 
 
Отже, доводи касаційної скарги в цій частині є обґрунтованими.
 
Зайняття земельної ділянки фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його права володіння на цю ділянку. Тож, у цьому випадку ефективним способом захисту права ОСОБА_1 як власника земельної ділянки, колегія суддів вважає усунення перешкод у користуванні належним їй майном шляхом повернення такої земельної ділянки. 
 
Щодо вимог про скасування запису про інше речове право 
 
Звертаючись до суду, ОСОБА_1 , крім іншого, просила суд скасувати запис          у Державному реєстрі речових прав про інше речове право, а саме право оренди земельної ділянки з кадастровим номером 0522686800:02:000:0102.  
 
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження                 № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 вересня 2021 року              у справі № 359/5719/17 (провадження № 14-8цс21) звертала увагу на те, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним із юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності немає. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16 (провадження № 14-445цс19) (пункт 55) та від 07 квітня        2020 року у справі № 916/2791/13 (пункт 6.31)).
 
Стаття 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» регламентує внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.
Згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16 січня            2020 року, статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено у новій редакції.
 
Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»          (у редакції, чинній із 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).
 
Викладене свідчить, що з 16 січня 2020 року, тобто на час звернення позивача ОСОБА_4 до суду та ухвалення судових рішень у цій справі, такого способу захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права закон вже не передбачав, тому матеріально-правове регулювання спірних реєстраційних відносин істотно змінилося. 
 
За таких обставин належним способом захисту прав та інтересів позивача буде вимога про скасування рішення про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно.
 
Реєстрація права, яке закріплене у неукладеному договорі оренди землі від 26 червня 2015, порушує права та законні інтереси позивача на розпорядження власністю - земельною ділянкою, кадастровий номер 0522686800:02:000:0102, яка розташована на території Суботівської сільської ради Могилів-Подільського району Вінницької області                           і призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.
 
Однак, у даній справі відсутні підстави для задоволення позовної вимоги про скасування державної реєстрації договору оренди землі від 26 червня                         2015 року, оскільки судове рішення про усунення перешкод у користуванні спірною земельною ділянкою шляхом її повернення вже є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про скасування державної реєстрації договору оренди землі.
 
Подібні висновки викладено Верховним Судом у постановах                           від 16 листопада 2022 року у справі № 144/1346/21 (провадження             № 61-7155св22), від 05 квітня 2023 року у справі № 125/788/21 (провадження № 61-4248св22).
 
Суд апеляційної інстанції на ці вимоги закону уваги не звернув та відмовив у задоволенні даної позовної вимоги з інших підстав, а саме, що вимога про скасування запису про державну реєстрацію права оренди земельної ділянки є похідною від вимоги про витребування земельної ділянки. 
 
Рішення суду першої інстанції, яке заявник у касаційній скарзі просить залишити без змін, також в силу статті 400 ЦПК України підлягає скасуванню, оскільки суд першої інстанції, задовольняючи позов, невірно вирішив спір в частині позовної вимоги про скасування запису про державну реєстрацію права оренди земельної ділянки, та допустив неправильне застосування норм матеріального права в частині вирішення позовної вимоги про витребування земельної ділянки. 
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.
 
Ураховуючи те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи у цій частині встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, постанова суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову у частині вимог про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом її повернення власнику та відмови в позові у частині скасування запису про державну реєстрацію речового права.
 
Щодо судових витрат
 
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Таким чином, підлягає скасуванню постанова суду апеляційної інстанції         у частині розподілу судового збору за розгляд справи у суді першої та апеляційної інстанцій.
 
Звертаючись до суду першої інстанції, ОСОБА_1 сплатила судовий збір            у розмірі 1 818,00 грн, тобто за одну вимогу майнового характеру та одну вимогу немайнового характеру (910,00+908,00).
 
Верховний Суд скасував рішення суду першої інстанції, постанову суду апеляційної інстанції та частково задовольнив позовні вимоги (вимогу майнового характеру).
 
Отже, перерозподілу підлягає судовий збір, сплачений ОСОБА_1 за подачу позовної заяви. 
Таким чином, із СТОВ «ПРОГРЕС» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 910,00 грн за розгляд справи у суді першої інстанції.
 
Крім того, звернувшись до суду касаційної інстанції, ОСОБА_1 сплатила 5 283,00 грн судового збору двома сумами (3 636,00 + 1 647,00), із яких: за вимогу майнового характеру - 3 467,00 грн та вимогу немайнового характеру - 1 816,00 грн.
 
Оскільки касаційна скарга задоволена частково, то судовий збір за подання касаційної скарги підлягає стягненню зі СТОВ «ПРОГРЕС» на користь           ОСОБА_1 у розмірі 3 467,00 грн (за вимогу майнового характеру).
 
Отже, остаточно зі СТОВ «ПРОГРЕС» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у сумі 4 377,00 грн (3 467,00 грн+910,00 грн).
 
Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Гримайло Катерини Леонідівни задовольнити частково.
 
Рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області                 від 25 квітня 2022 рокута постанову Вінницького апеляційного суду               від 12 липня 2022 року скасувати,  ухвалити нове судове рішення.
Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити частково.
 
Усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні належною їй на праві власності земельною ділянкою площею 1,9429 га, кадастровий номер 0522686800:02:000:0102, яка розташована на території Суботівської сільської ради Могилів-Подільського району Вінницької області, шляхом повернення вказаної земельної ділянки від Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Прогрес», право оренди з яким зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.
 
В задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 в частині скасування запису про державну реєстрацію  відмовити.
 
Стягнути із Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Прогрес» на користь ОСОБА_1 судовий збір   у розмірі 4 377,00 (чотири тисячі триста сімдесят сім) грн.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                    Д. Д. Луспеник

Судді:                                                                                               І. А. Воробйова

                                                                                                            Б. І. Гулько

                                                                                                            Г. В. Коломієць

                                                                                                            Р. А. Лідовець