Постанова                                              
Іменем України                                   
 
19 квітня 2023 року
м. Київ
 
справа № 128/2209/19
провадження № 61-12216св22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Грушицького А. І.,
суддів: Карпенко С. О., Литвиненко І. В., Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Пророка В. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідачі:  ОСОБА_2 , Медвеже-Вушківська сільська рада Вінницького району Вінницької області, правонаступником якої є Агрономічна сільська рада Вінницького району Вінницької області, 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - приватний нотаріус Вінницького районного нотаріального округу Вінницької області Білозарецька Олена Юріївна, 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_3 , на постанову Вінницького апеляційного суду                                          від 08 листопада 2022 року в складі колегії суддів: Якименко М. М.,                   Ковальчука О. В., Сала Т. Б., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Медвеже-Вушківської сільської ради Вінницького району Вінницької області, правонаступником якої є Агрономічна сільська рада Вінницького району Вінницької області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - приватний нотаріус Вінницького районного нотаріального округу Вінницької області Білозарецька Олена Юріївна, про визнання недійсним свідоцтва про право власності, визнання частково недійсними свідоцтв про право на спадщину за заповітом, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, встановлення фактів, що мають юридичне значення, визнання права власності в порядку спадкування за заповітами на частину спадкового майна,
 
ВСТАНОВИВ:
 
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог
 
У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , Медвеже-Вушківської сільської ради Вінницького району Вінницької області, правонаступником якої є Агрономічна сільська рада Вінницького району Вінницької області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Вінницького районного нотаріального округу Вінницької області Білозарецька О. Ю., про визнання недійсним свідоцтва про право власності, визнання частково недійсними свідоцтв про право на спадщину за заповітом, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, встановлення фактів, що мають юридичне значення, визнання права власності в порядку спадкування за заповітами на частину спадкового майна.
 
В обґрунтування позовних вимог зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_4 , після смерті якої відкрилася спадщина на:
 
- 50,75 % будинковолодіння АДРЕСА_1 (далі - будинок АДРЕСА_2 ), що належало померлій згідно з рішенням Народного суду Вінницького району Вінницької області від 10 лютого 1976 року в справі № 2-126/1976;
 
- земельну ділянку площею 0,25 га, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, з кадастровим номером 0520683800:02:003:0111, що розташована за вищевказаною адресою (далі - земельна ділянка площею 0,25 га) та належала спадкодавцю на підставі державного акта на право приватної власності на земельну ділянку серії ЯМ № 337061, виданого 09 листопада 2012 року на підставі рішення 9 сесії 6 скликання Медвеже-Вушківської сільської ради Вінницького району Вінницької області; 
 
- земельну ділянку площею 0,0440 га, з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, з кадастровим номером 0520683800:02:003:0113, що розташована за вищевказаною адресою (далі - земельна ділянка площею 0,0440 га) та належала ОСОБА_4 на підставі державного акта на право приватної власності на земельну ділянку серії ЯМ                № 256872, виданого на підставі рішення 9 сесії 6 скликання Медвеже-Вушківської сільської ради Вінницького району Вінницької області                                       від 16 вересня 2011 року;
 
- земельну ділянку площею 0,0460 га, з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, з кадастровим номером 0520683800:02:003:0112, що розташована за вищевказаною адресою та належала спадкодавцю на підставі державного акта на право приватної власності на земельну ділянку серії ЯМ № 286871, виданого на підставі рішення 9 сесії 6 скликання Медвеже-Вушківської сільської ради Вінницького району Вінницької області.
 
За життя, 08 листопада 2013 року, ОСОБА_4 склала заповіт, згідно з яким все своє майно заповіла дітям: ОСОБА_1 , ОСОБА_5 та ОСОБА_2 .
 
Позивач вказував, що у його свідоцтві про народження в графі мати значиться « ОСОБА_6 », а у свідоцтві про смерть матері вона значиться як « ОСОБА_4 ». Мати ОСОБА_4 згідно зі свідоцтвом про народження мала ім`я та дівоче прізвище ОСОБА_7 . В подальшому вона отримала паспорт на ім`я « ОСОБА_8 » і зареєструвала шлюб саме як ОСОБА_9 (після реєстрації шлюбу - ОСОБА_10 ). У свідоцтвах про народження дітей також значиться як ОСОБА_6 , як і у виписках з погосподарських книг Медвеже-Вушківської сільської ради Вінницького району Вінницької області з 1947 року до 1996 року. У 1976 році мати позивача зверталася до суду з позовом про розірвання шлюбу та розподіл майна саме як ОСОБА_6 . Однак вже після 1996 року мати змінила свій паспорт та отримала новий на ім`я ОСОБА_4 . Зазначені обставини встановлені рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 02 серпня 2013 року та ухвалою про виправлення описки в цьому рішенні суду в справі № 128/3583/13. 
 
Позивач спадщину після смерті своєї матері    ОСОБА_4 фактично прийняв, оскільки на час її смерті постійно проживав разом із нею у житловому будинку АДРЕСА_2 . Мати позивача останні роки свого життя хворіла і потребувала лікування та сторонньої допомоги, яку він надавав їй разом зі своєю дружиною. Відповідач ОСОБА_2 хоча і був зареєстрований за однією адресою з матір`ю на час її смерті, однак фактично в спадковому будинку не проживав. Тому відповідач фактично не прийняв спадщину після смерті матері                   ОСОБА_4 . Старший син ОСОБА_5 спадщину після смерті матері не прийняв, оскільки тривалий час проживає в Росії і повертатися на Батьківщину не має наміру, заяву про прийняття спадщини у встановлений законом строк не подавав.
Крім того, зазначав, що після смерті матері спадкоємці вирішили не оформляти спадщину, оскільки знали, що будинок належить обом батькам, а в спадковому будинку постійно проживає їхній батько ОСОБА_11 
 
ІНФОРМАЦІЯ_2 помер батько ОСОБА_11 , який за життя,                                    14 листопада 2013 року, склав заповіт, яким все своє майно заповів позивачу.
 
Особи, які мають право на обов`язкову частку у спадщині після смерті батька, відсутні. Позивач спадщину прийняв, звернувшись 29 грудня 2018 року до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті батька за заповітом, однак отримати свідоцтво про право на спадщину за заповітом він не зміг у зв`язку з відсутністю спадкового майна, оскільки 12 квітня 2019 року приватний нотаріус Вінницького районного нотаріального округу Вінницької області Білозарецька О. Ю. видала свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті матері його брату ОСОБА_2 на 100 % частки житлового будинку АДРЕСА_2 у зв`язку з тим, що відповідно до свідоцтва про право власності на житловий будинок АДРЕСА_3 ,  виданого 17 березня 1989 року виконкомом Медвеже-Вушківської сільської ради народних депутатів, будинок АДРЕСА_2 належить на праві особистої власності їх матері ОСОБА_6 .
 
Про існування вищезазначеного свідоцтва № НОМЕР_1 про право особистої власності на домоволодіння, виданого на ім`я ОСОБА_4 , позивачу стало відомо лише в червні 2019 року, а тому саме з цього часу має рахуватися строк позовної давності відповідно до норм частини першої статті 261 ЦК України.
 
Позивач вважав, що свідоцтво № НОМЕР_1 на право особистої власності на житловий будинок, видане 17 березня 1989 року на ім`я ОСОБА_4 на підставі рішення виконкому Вінницької районної ради народних депутатів від 19 травня 1989 року за № 128, слід визнати недійсним у зв`язку з тим, що на час видачі воно суперечило вимогам статей 203, 215 ЦК України та грубо порушувало право іншого співвласника будинку, а саме - батька позивача                           ОСОБА_11 на майно, яке придбане під час подружнього життя, а тому було їхньою спільною сумісною власністю. Крім того, свідоцтво про право власності не могло бути видано раніше, ніж було прийнято підставу його прийняття - рішення Вінницької районної ради народних депутатів                                        від 19 травня 1989 року № 128, про що безпосередньо зазначено в самому свідоцтві. Також рішення Вінницької районної ради народних депутатів № 128 від 19 травня 1989 року про оформлення права власності не існує і існувати не могло, оскільки свідоцтво про право власності було видано раніше цієї дати, а саме - 17 березня 1989 року. 
 
Ті обставини, що форма власності (особиста), яка вказана в свідоцтві про право власності на житловий будинок, виданому на ім`я ОСОБА_4 , є помилковими та підтверджується: рішенням народного суду Вінницького району Вінницької області від 10 лютого 1976 року в справі № 2-126/1976, яке набрало законної сили,  про розірвання шлюбу і розподіл спільного майна подружжя, відповідно до якого було поділено майно: ОСОБА_4 в будинку залишено кімнату 1-4 площею 11,5 кв. м, що складає 11,5 % від будинковолодіння, кімнату 1-3 площею 16,2 кв. м - 16 % від будинковолодіння, веранду - 8,5 % від будинковолодіння, 1/2 сараю - 9,25 %, погріб - 5,5 %, а також речі домашнього вжитку, всього - 50,75 % будинковолодіння;                                   ОСОБА_11 залишено в будинку кімнату 1-1 площею 23,4 кв. м, що складає 23,5 % будинковолодіння, кімнату 1-2 площею 16,6 кв.м - 16,5 %,                     1/2 сараю - 9,25 %, що в загальному становить 49,25 % будинковолодіння.
 
У подальшому, 03 серпня 1978 року, ОСОБА_4 отримала в органах РАЦС свідоцтво про розірвання шлюбу, однак сторони продовжували проживати в спірному будинку та вести господарство, а ІНФОРМАЦІЯ_3 в них народився син ОСОБА_2 .
 
Тому позивач вважав, що свідоцтво про право особистої власності на спірний житловий будинок слід визнати недійсним, оскільки будинок не може бути особистою власністю ОСОБА_4 , тому що належав подружжю     ОСОБА_10 і в результаті судового розподілу майна ОСОБА_4 набула право приватної власності на 50,75 % будинковолодіння, а ОСОБА_11 -                  на 49,25 %.
 
У зв`язку з тим, що в основу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого на ім`я ОСОБА_2 , покладено свідоцтво НОМЕР_3 про право особистої власності від 17 березня 1989 року, видане на ім`я ОСОБА_4 на житловий будинок АДРЕСА_2 , позивач вважав, що є передбачені законом підстави для визнання недійсним також свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого на ім`я відповідача, оскільки воно порушує права позивача на спадкове майно, що залишилося після смерті батьків і суперечить статтям 203, 215 ЦК України.
 
Таким чином, свідоцтва про право на спадщину за заповітом, видані                            ОСОБА_2 , є такими, що порушують права позивача. При цьому майно, на яке вони видані, не належало цілком спадкодавцю (матері сторін). Крім того, на час смерті матері відповідач ОСОБА_2 постійно проживав за адресою своєї дружини ОСОБА_12 , а позивач прийняв спадщину, оскільки на час смерті матері та деякий час після її смерті постійно проживав разом із нею в спадковому будинку. Тому позивач є спадкоємцем за заповітом, який фактично прийняв спадщину після смерті матері, та спадкоємцем за заповітом після смерті батька, тому має законне право на оформлення відповідної частки спадкового майна. Частки, що належать йому та відповідачу в спадковому майні, що залишилося після смерті матері, є рівними і становлять по 1/2 частці кожному. Зокрема, частка, що належала ОСОБА_4 у житловому будинку складає 50,75 %. Тому частка кожного з них в будинковолодінні складає по 25,37 %. Частка батька ОСОБА_11 у житловому будинку складала 49,25 %.
 
Ураховуючи те, що батько заповів все своє майно позивачу, то його частка в спадковому будинку складає 25,37 % + 49,25 % = 74,62 % або 2/3. Також його спадкова частка земельної ділянки площею 0,25 га, що належала спадкодавцю ОСОБА_4 , складає 74,62 % або 2/3 частки у праві власності на земельну ділянку. Крім цього, позивачу як спадкоємцю за заповітом, що прийняв спадщину після смерті матері, належить 1/2 частка земельної ділянки                 площею 0,046 га та 1/2 частка земельної ділянки площею 0,044 га.
 
Посилаючись на викладене, позивач просив суд: 
 
1) визнати поважними причини пропуску строку позовної давності для визнання недійсним свідоцтва № НОМЕР_1 про право особистої власності на будинковолодіння, виданого виконкомом Медвеже-Вушківської сільської ради народних депутатів 17 березня 1989 року на ім`я ОСОБА_4 ; 
 
2) визнати недійсним свідоцтво № НОМЕР_1 про право особистої власності на домоволодіння, видане виконкомом Медвеже-Вушківської сільської ради народних депутатів 17 березня 1989 року на підставі рішення Вінницької районної ради народних депутатів від 19 травня 1989 року № 128 на ім`я ОСОБА_13 , зареєстроване Комунальним підприємством «Вінницьке обласне бюро технічної інвентаризації» 17 березня 1989 року на домоволодіння АДРЕСА_2 ;
 
3) визнати частково недійсними свідоцтва про право на спадщину за заповітом, видані 12 квітня 2019 року приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу Білозарецькою О. Ю. на ім`я                          ОСОБА_2 , на спадкове майно, що залишилося після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , а саме: на житловий будинок із господарськими будівлями і спорудами АДРЕСА_2 та на земельні ділянки площами 0,25 га, 0,044 га, 0,046 га; 
 
4) скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень                                         від 12 квітня 2019 року, індексні номери: 46441330, 46441779, 46441561, 46442026, прийняті приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу Вінницької області Білозарецькою О. Ю. щодо реєстрації права власності на житловий будинок та земельні ділянки площами 0,25 га, 0,044 га, 0,046 га за ОСОБА_2 ;
5) встановити факт, що позивач ОСОБА_1 дійсно є рідним сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ; 
 
6) встановити факт, що позивач ОСОБА_1 постійно проживав разом зі спадкодавцем ОСОБА_4 на день її смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 за однією адресою, а саме: АДРЕСА_4 ; 
 
7) встановити факт, що ОСОБА_14 ,                         ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_11 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , дійсно перебували з                              11 лютого 1962 року в зареєстрованому шлюбі, про що було складено актовий запис № 3; 
 
8) визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 матері ОСОБА_4 та в порядку спадкування за заповітом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 батька                     ОСОБА_11 на: 74,62 % або 2/3 частки житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель і споруд, загальною площею 77,7 кв. м, житловою площею 68,0 кв. м; на 74,62 % або 2/3 частки земельної ділянки площею 0,25 га; 
 
9) визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 матері ОСОБА_4 на:                          1/2 частку земельної ділянки площею 0,046 га; 1/2 частку земельної ділянки площею 0,044 га; 
 
10) стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача понесені судові витрати зі сплати судового збору та витрати за надану правничу допомогу.
 
Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 17 травня                       2021 року залучено до участі у справі Агрономічну сільську раду Вінницького району Вінницької області.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Вінницький районний суд Вінницької області рішенням від 18 серпня 2022 року позов задовольнив.
 
Визнав поважними причини пропуску ОСОБА_1 строку позовної давності для визнання недійсним свідоцтва № НОМЕР_1 про право особистої власності на будинковолодіння, виданого виконкомом Медвеже-Вушківської сільської ради народних депутатів 17 березня 1989 року на ім`я                                 ОСОБА_4 .
 
Встановив факт, що ОСОБА_1 є рідним сином ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
 
Встановив факт, що ОСОБА_1 постійно проживав разом зі спадкодавцем ОСОБА_4 до дня її смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 за однією адресою: АДРЕСА_4 .
 
Встановив факт, що ОСОБА_14 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_11 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 11 лютого 1962 року перебували в зареєстрованому у виконавчому комітеті Медвеже-Вушківської сільської ради Вінницького району Вінницької області шлюбі, про що було складено актовий запис № 3.
 
Визнав недійсним свідоцтво НОМЕР_3 про право особистої власності на домоволодіння АДРЕСА_2 , видане виконкомом Медвеже-Вушківської сільської ради народних депутатів 17 березня 1989 року на підставі рішення Вінницької районної ради народних депутатів за № 128 від 19 травня 1989 року на ім`я ОСОБА_13 , зареєстроване Комунальним підприємством «Вінницьке обласне бюро технічної інвентаризації» 17 березня 1989 року.
 
Визнав частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане 12 квітня 2019 року приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу Білозарецькою О. Ю. на ім`я ОСОБА_2 , на спадкове майно, що залишилося після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1                        ОСОБА_4 , а саме: на цілий житловий будинок  

АДРЕСА_2 частково недійсними свідоцтва про право на спадщину за заповітом, видані приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу Білозарецькою О. Ю. 12 квітня 2019 року на ім`я спадкодавця                           ОСОБА_2 на три спірні земельні ділянки, що належали спадкодавцю ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
 
Скасував рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 12 квітня 2019 року, індексні номери: 46441330, 46441779, 46441561, 46442026, прийняті приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу Вінницької області Білозарецькою О. Ю. щодо реєстрації права власності на житловий будинок та земельні ділянки площами 0,25 га, 0,044 га, 0,046 га за                   ОСОБА_2 .
 
Визнав за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за заповітом, після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 матері ОСОБА_4 та в порядку спадкування за заповітом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 батька                   ОСОБА_11 : на 74,62 % або 2/3 частки житлового будинку АДРЕСА_2 з відповідною часткою господарських будівель і споруд; на 74,62 % або 2/3 частки земельної ділянки площею 0,25 га, з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.
 
Визнав за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 матері ОСОБА_4 : на 1/2 частку земельної ділянки площею 0,046 га та на 1/2 частку земельної ділянки площею 0,044 га. 
 
Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати на сплату судового збору в розмірі 4 745,33 грн та витрати на правову допомогу в розмірі 8 000,00 грн, що в загальному розмірі складає 12 745,33 грн.
 
Задовольняючи позовні вимоги в повному обсязі, суд першої інстанції виходив із того, що матеріалами справи та показами свідків підтверджено, що ОСОБА_1 дійсно є рідним сином ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що також визнано відповідачем у справі ОСОБА_2 . Також матеріалами справи підтверджено та не оспорювалося відповідачем той факт, що батьки сторін ОСОБА_4 та ОСОБА_11 перебували з 11 лютого 1962 року в зареєстрованому шлюбі. Суд врахував, що встановлення зазначених фактів має правове значення і породжує для позивача юридичні наслідки, а саме можливість спадкування після померлої матері                        ОСОБА_4 .
 
Суд, встановивши, що спірний житловий будинок АДРЕСА_2 побудований подружжям ОСОБА_11 та ОСОБА_4 та є їх спільною сумісною власністю подружжя, дійшов висновку, що оспорюване свідоцтво № НОМЕР_1 про право особистої власності на домоволодіння, видане на ім`я ОСОБА_4 , слід визнати недійсним у зв`язку з тим, що на час його видачі воно суперечило рішенню Народного суду Вінницького району Вінницької області від 10 лютого 1976 року в справі № 2-126/1976 та порушувало право іншого співвласника будинку ОСОБА_11 . Крім того, суд врахував, що свідоцтво про право власності не могло бути видано раніше, ніж було прийнято підставу для його прийняття - рішення Вінницької районної ради народних депутатів за № 128 від 19 травня 1989 року, якого взагалі не існує.
Дослідивши надані докази та покази свідків, суд встановив, що позивач прийняв спадщину відповідно до закону, оскільки на час смерті матері та деякий час після її смерті постійно проживав разом із нею в спадковому будинку у зв`язку з тим, що мати хворіла та потребувала стороннього догляду. Тому ОСОБА_1 є спадкоємцем за заповітом після смерті матері, а також спадкоємцем за заповітом, який прийняв спадщину після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 батька ОСОБА_11 . 
 
Частки, що належать сторонам у справі у спадковому майні, що залишилося після смерті матері, є рівними і становлять по 1/2 частці кожному. Зокрема, частка, що належала ОСОБА_15 у житловому будинку з господарськими будівлями і спорудами відповідно до рішення суду від 20 лютого 1976 року (справа № 2-126/1976) складає 50,75 %. Тому частка кожного із спадкоємців за заповітом в будинковолодінні складає по 25,37 %. Частка батька                   ОСОБА_11 у житловому будинку складала 49,25 %. Тому, враховуючи ту обставину, що позивач ОСОБА_1 є єдиним спадкоємцем за заповітом після смерті батька, його частка в спадковому будинку після смерті обох батьків складає 25,37 % + 49,25 %= 74,62 % або 2/3 частки.
 
Тому спадкова частка позивача ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 0,25 га, що належала спадкодавцю ОСОБА_4 з цільовим                       призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд складає: 74,62 % або 2/3 частки у праві власності на земельну ділянку.
 
Крім цього, позивачу як спадкоємцю за заповітом, що прийняв спадщину після смерті матері ОСОБА_4 , належить 1/2 частка земельної ділянки площею               0,046 га та 1/2 частка земельної ділянки площею 0,044 га.
 
У зв`язку з тим, що змінилася кількість спадкоємців за заповітом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , це є підставою для визнання частково недійсними свідоцтв про право на спадщину за заповітом, виданих відповідачу ОСОБА_2 , та скасування державної реєстрації права власності за відповідачем на спадкове майно.
 
Суд відхилив заяву відповідача про пропуск позивачем строку позовної давності, оскільки лише в серпні позивачу стало відомо про видачу відповідачу оскаржуваних свідоцтв про право на спадщину після смерті матері на все спадкове майно.
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної  інстанції
 
Не погодившись з рішенням суду в частині вимог про: 
- визнання поважними причини пропуску позивачем строку позовної давності для визнання недійсним свідоцтва № НОМЕР_1 про право особистої власності на спірний будинок;
- встановлення факту, що позивач постійно проживав разом зі спадкодавицею ОСОБА_4 до дня її смерті;
- визнання недійсним свідоцтва про право особистої власності № НОМЕР_1 ;
- визнання частково недійсними свідоцтв про право на спадщину за заповітом;
- скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень;
- визнання за позивачем права власності в порядку спадкування за заповітами на частку спадкового майна;
- стягнення з відповідача на користь позивача судового збору та витрат на правову допомогу, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу. 
 
Рішення в частині задоволення позову щодо встановлення факту, що ОСОБА_4 та ОСОБА_11 перебували в зареєстрованому шлюбі, та в частині встановлення факту, що позивач є рідним сином   ОСОБА_4 , не оскаржувалося, а тому Вінницьким апеляційним судом не перевірялося.
 
Вінницький апеляційний суд постановою від 08 листопада 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнив. Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 18 серпня 2022 року в оскаржуваній частині скасував та ухвалив нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовив.
 
Стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 7 117,50 грн.
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив із того, що рішення, на підставі якого було видано оспорюване свідоцтво про право власності на будинок на ім`я матері позивача, є дійсним, ніким не оспорено та не скасовано. Суд визнав безпідставним доводи позивача про те, що свідоцтво про право власності на будинок на ім`я ОСОБА_4 було видано раніше, ніж було прийнято рішення Вінницькою районною радою народних депутатів від 19 травня 1988 року № 128, оскільки належним доказами не підтверджено і позивачем ця обставина не доведена та визнана судом, як технічна помилка у даті року. Факт того, що свідоцтво про право власності на будинок на ім`я ОСОБА_4 було видано не на підставі вказаного рішення позивачем не доведено. 
 
На час відкриття спадщини (2011-2015) позивач ОСОБА_1 у спірному будинку АДРЕСА_2 зареєстрований не був. Апеляційний суд не погодився з висновками суду першої інстанції про те, що позивач постійно проживав разом із матір`ю на день її смерті, оскільки такі висновки суперечать матеріалам справи і не відповідають її дійсним обставинам. Суд зазначив, що довідки, на які посилався суд першої інстанції, містять лише інформацію щодо здійснення догляду позивачем за своєю матір`ю ОСОБА_4 , однак не містять інформації щодо постійного проживання позивача разом із ОСОБА_4 на день її смерті. Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 не підтвердили факт постійного проживання позивача з матір`ю.
 
Крім того, апеляційний суд взяв до уваги покази свідка ОСОБА_19 , який не підтвердив цей факт та вказав, що з ОСОБА_4 проживав саме відповідач, які суд першої інстанції не взяв до уваги.
 
Оцінюючи рішення Народного суду Вінницького району Вінницької області від 10 лютого 1976 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_11 про розірвання шлюбу та поділ майна, апеляційний суд дійшов висновку про те, що оскільки резолютивна частина рішення не містить інформації, яка б підтверджувала, що саме спірний будинок АДРЕСА_2 був поділений між сторонами, то це рішення не може братися судом до уваги при задоволенні позову.
 
Крім того, апеляційний суд звернув увагу на те, що право власності на спірний будинок набуто ОСОБА_4 лише в 1989 році, а на земельну ділянку - в   2011 році, що суд першої інстанції залишив поза увагою. Також апеляційний суд врахував, що за життя ОСОБА_11 свідоцтво про право власності на спірний будинок та рішення відповідної ради про передачу його у власність ОСОБА_4 не оскаржував, до суду із позовом про поділ спільного майна подружжя після набуття у власність його дружиною будинку та земельних ділянок не звертався. Тому суд дійшов висновку, що право позивача як спадкоємця не є порушеним. Суд звернув увагу на те, що у встановлений законом строк позивач не звертався до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, а тому спадщину після смерті матері не прийняв. 
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
 
03 грудня 2022 року ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Вінницького апеляційного суду від 08 листопада                      2022 року та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Підставою касаційного оскарження заявник зазначає неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, зокрема зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права, зокрема статті 1226 ЦК України, статтю 22 КпШС України, статтю 1301 ЦК України без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду                              від 30 квітня 2020 року в справі № 544/555/17, від 10 липня 2019 року в справі                                            № 402/1173/17, від 14 липня 2021 року в справі № 200/7924/16, від 14 травня 2018 року в справі № 296/10637/15. Також суд апеляційної інстанції не врахував норми статті 377 ЦК України та статті 120 ЗК України, відповідно до яких закріплено загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований, який наведений у постановах Верховного Суду від 07 вересня 2016 року в справі № 6-47цс16, від 30 січня  2019 року в справі № 454/1678/16, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 січня 2021 року в справі № 318/1274/18 (пункти 1, 4 частини другої                 статті 389 ЦПК України).
 
Касаційна скарга мотивована тим, що висновок суду апеляційної інстанції про те, що спірне майно не є спільним сумісним майном подружжя його батьків, є помилковим та спростовується доказами, які містяться в матеріалах справи, зокрема тим, що спірний будинок побудований ними під час перебування батьків у зареєстрованому шлюбі, а також рішенням Народного суду Вінницького району Вінницької області від 10 лютого 1976 року в справі                               № 2-126/1976, яким було розірвано шлюб між ОСОБА_6 та                     ОСОБА_11 та поділено майно. Зазначає, що іншого будинку, який міг бути поділений, подружжя не мало. Батько позивача за життя знав, що збудований ними під час шлюбу будинок є спільною сумісною власністю подружжя, а також, що будинок був поділений між ними на підставі рішення суду.                                     У матеріалах справи відсутні докази, які би підтверджували, що батько ОСОБА_11 знав за життя про існування оскаржуваного свідоцтва НОМЕР_3 про право особистої власності ОСОБА_4 на спірний будинок.
 
Зазначає, що висновки суду апеляційної інстанції про те, що батько позивача не звертався до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя після набуття у власність його дружиною будинку та земельних ділянок, що свідчить про те, що між ними був відсутній спір щодо спірного спадкового майна, є помилковим та спростовується вищезазначеним рішенням суду в справі                          № 2-126/1976 та довідкою сільської ради від 29 листопада 2019 року № 859, відповідно до якої підтверджено, що в період із 1962 року до 2018 року і до дня смерті ОСОБА_4 та ОСОБА_11 були зареєстровані та проживали у спірному будинку однією сім`єю, вели спільне господарство й іншого будинковолодіння в с. Медвеже Вушко Вінницького району Вінницької області згідно з даними погосподарських книг за ними не рахувалося. 
 
Також звертає увагу на те, що участі у справі № 128/3583/13 про встановлення факту належності матері позивача правовстановлюючого документа, батько ОСОБА_11 не брав, що підтверджується рішення суду, а тому висновки суду апеляційної  інстанції про те, що йому було відомо як про існування свідоцтва НОМЕР_3 про право особистої власності від 17 березня 1989 року, так і про існування самого рішення суду за 2013 рік і він їх не оспорював за життя, є взагалі безпідставними і не підтверджені жодним доказом. 
 
Також зазначає, що станом на 1988-1989 роки, коли видавалося оспорюване свідоцтво № НОМЕР_1 про право особистої власності, членами двору будинку АДРЕСА_2 були саме: ОСОБА_11 та ОСОБА_4 , а тому зазначене свідоцтво           № НОМЕР_1 було винесено всупереч записам погосподарських книг, і з порушенням прав іншого співвласника ОСОБА_11 та без його відома.
 
У зв`язку з зазначеним позивач вказує, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про визнання недійсним свідоцтва НОМЕР_3 про право особистої власності ОСОБА_4 на спірний будинок.
 
Також позивач зазначає про безпідставність висновків суду апеляційної інстанції про те, що позивач спадщину після смерті матері ОСОБА_4 не прийняв. Позивач прийняв спадщину, оскільки на час смерті матері постійно проживав разом із нею за однією адресою, але не був зареєстрований за цієї адресою. Докази на підтвердження цієї обставини були досліджені судом першої інстанції і наявні в матеріалах справи. Однак відповідач на час смерті матері взагалі не проживав у спадковому будинку разом із матір`ю, він тривалий час проживав разом із дружиною у м. Санкт-Петербурзі, а потім -                    у будинку на АДРЕСА_5 , а факт його реєстрації не доводить факту постійного проживання на час смерті матері.
 
Крім того, звертає увагу на те, що відповідач ОСОБА_2 звернувся з заявою про прийняття спадщини лише після смерті батька ОСОБА_11 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . До цього часу він із заявами до нотаріуса не звертався і спадщину не оформляв, оскільки знав, що все спадкове майно належало не лише матері, а й батькові. Крім того, йому відомо було, що саме позивач постійно проживав у спадковому будинку з батьками і здійснював догляд за ними. Також відповідачу відомо було й про заповіт батька. Зазначає про домовленість сторін про те, що після смерті матері 16 травня 2014 року все спадкове майно залишається за батьком ОСОБА_11 і ніхто з дітей спадщину після її смерті оформляти не буде. Тому заяву про прийняття спадщини і про видачу свідоцтва про право на спадщину відповідач подав лише в 2018 році вже після смерті батька, а не після смерті матері та саме після її смерті він оформив усе спірне спадкове майно, а саме: житловий будинок та три земельні ділянки за цією ж адресою, добре розуміючи, що ці дії є протиправними.
 
Доводи інших учасників справи
 
У лютому 2023 року представник ОСОБА_2 - адвокат Турченко Є. І.  подав відзив на касаційну скаргу, в якому вказує на те, що доводи касаційної скарги є безпідставними, а висновки суду апеляційної інстанції - законними та обґрунтованими. Тому просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін.
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 26 січня 2023 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано з Вінницького районного суду Вінницької області цивільну справу.
 
Справа надійшла до Верховного Суду у лютому 2023 року.
 
Ухвалою Верховного Суду від 05 квітня 2023 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини, встановлені судами
 
Суди встановили, що згідно з копією свідоцтва серії НОМЕР_2                                  від 06 лютого 1968 року про народження ІНФОРМАЦІЯ_5 позивача ОСОБА_1 , його батьками записані ОСОБА_11 (батько) та ОСОБА_6 (мати) (т. 1 а. с. 21).
 
Згідно з довідкою  № 504, виданою виконавчим комітетом Медвеже-Вушківської сільської ради, ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , дійсно була рідною матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (т. 1 а. с. 59).
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Медвеже Вушко Вінницького району Вінницької області померла мати сторін ОСОБА_4 (т. 1 а. с. 17), яка за життя 08 листопада 2013 року склала заповіт, який посвідчений секретарем виконавчого комітету Медвеже-Вушківської сільської ради Вінницького району Вінницької області Зарудняк Н. М. та зареєстрований у реєстрі за № 137, яким все своє майно заповіла дітям: ОСОБА_1 , ОСОБА_5 та ОСОБА_2 (т. 1 а. с. 18).
 
Згідно з копією спадкової справи № 41/2019, заведеної приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу Білозарецькою О. Ю. щодо майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , встановлено, що 12 квітня               2019 року з письмовою заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті матері звернувся син ОСОБА_2 (відповідач) та 12 квітня                      2019 року отримав на своє ім`я: свідоцтво про право на спадщину за заповітом, зареєстроване в реєстрі за № 381, на спірний житловий будинок; свідоцтво про право на спадщину за заповітом, зареєстроване в реєстрі за № 382, на земельну ділянку площею 0,25 га; свідоцтво про право на спадщину за заповітом, зареєстроване в реєстрі за № 383, на земельну ділянку площею 0,046 га; свідоцтво про право на спадщину за заповітом, зареєстроване в реєстрі за № 384, на земельну ділянку площею 0,044 га (т. 1 а. с. 196-240).
 
Позивач у встановлений законом строк із заявою про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_4 до нотаріальної контори не звертався.
 
ІНФОРМАЦІЯ_2 в с. Медвеже Вушко Вінницького району Вінницької області помер батько сторін ОСОБА_11 (т. 1 а. с. 16), який за життя 14 листопада 2013 року залишив заповіт, який посвідчений секретарем виконавчого комітету Медвеже-Вушківської сільської ради Вінницького району Вінницької області Зарудняк Н. М. та зареєстрований у реєстрі за № 141, яким усе своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, у тому числі, все те, що буде належати йому на день смерті, і на що він матиме право за законом, заповів своєму сину ОСОБА_1 (позивач) (т. 1 а. с. 19).
 
Згідно зі спадковою справою № 54/2018, заведеною приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу Надольською Т. П. щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_11 , встановлено, що 29 грудня 2018 року з письмовою заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті батька до нотаріуса звернувся син ОСОБА_1 , а 12 вересня                        2019 року ОСОБА_1 звернувся до нотаріуса з письмовою заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину за заповітом (т. 1 а. с. 187-193).
 
Згідно з постановою приватного нотаріуса Вінницького районного нотаріального округу Надольської Т. П. від 12 вересня 2019 року                    ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після померлого ОСОБА_11 на спірний житловий будинок у зв`язку з тим, що ним не подані всі відомості та документи, необхідні для вчинення такої нотаріальної дії (т. 1 а. с. 151).
 
Суди встановили, що за відомостями інвентаризаційної справи № 359 КП «ВООБТІ» спірний житловий будинок побудований в 1970 році, тобто в період перебування ОСОБА_11 та ОСОБА_4 у зареєстрованому шлюбі.
 
Рішенням Народного суду Вінницького району Вінницької області від 10 лютого 1976 року в справі № 2-126/1976 розірвано шлюб, зареєстрований 11 лютого 1962 року між ОСОБА_11 і ОСОБА_6 у виконкомі Медвеже-Вушківської сільської ради депутатів трудящихся, актовий запис № 2. Також цим рішенням між сторонами було розділено майно: ОСОБА_6 в будинку залишено: кімнату 1-4 розміром 11,5 кв. м; кімнату 1-3 розміром 16,2 км. м; веранду № 2; 1/2 частку сараю та погріб, а ОСОБА_11 - кімнату 1-1 розміром 23,4 кв. м; кімнату 1-2 розміром 16,6 кв. м та 1/2 частку сараю (т. 1                  а. с. 25, 26).
 
Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_3                                     від 03 серпня 1978 року розірвання шлюбу між ОСОБА_11 та      ОСОБА_4 було зареєстровано 09 березня 1976 року, про що в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу зроблено актовий запис № 47. Після розірвання шлюбу у них залишилися прізвища « ОСОБА_10 » та « ОСОБА_10 »              (т. 1 а. с. 22).
 
Рішенням Вінницької районної ради народних депутатів від 19 травня 1988 року № 128 було вирішено: провести технічну інвентаризацію житлових будинків, у тому числі в с. Медвеже Вушко; оформити право власності на житлові будинки, що належать, в тому числі окремим громадянам згідно зі списком, затвердженим рішенням, в тому числі виконкому Медвеже-Вушківської сільської ради Вінницького району Вінницької області; видати громадянам свідоцтва про право особистої власності; доручити видачу свідоцтв про право особистої власності виконкомам місцевих рад, у тому числі с. Медвеже Вушко; Вінницькому ООБТІ провести відповідну реєстрацію документів на будинки               (т. 1 а. с. 30-32).
 
На виконання вказаного рішення КП «ВООБТІ» 27 лютого 1989 року виготовлено технічний паспорт на спірний житловий будинок (т. 1 а. с. 37-41).
 
17 березня 1989 року виконавчим комітетом Медвеже-Вушківської сільської ради народних депутатів на підставі рішення виконкому Вінницької районної ради народних депутатів № 128 від 19 травня 1989 року, на ім`я ОСОБА_6 видано свідоцтво про право особистої власності № НОМЕР_1 на цілий спірний житловий будинок (т. 1 а. с. 28, 29).
 
Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 02 серпня                  2013 року в справі № 128/3583/13 встановлено факт належності правовстановлюючого документа ОСОБА_4 , а саме: свідоцтва № НОМЕР_1 на право особистої власності на житловий будинок від 17 березня 1989 року, виданого на ім`я ОСОБА_6 . Зі змісту рішення вбачається, що частина документів була видана на ім`я ОСОБА_6 , а частина - на ім`я ОСОБА_4 (т. 1 а. с. 33-36).
 
Згідно з повідомленням виконкому Медвеже-Вушківської сільської ради Вінницького району Вінницької області № 152 від 11 червня 2019 року документи про видачу свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок ОСОБА_4 відсутні, документація передана на зберігання до архіву (т. 1 а. с. 66).
 
Відповідно до довідки № 267, виданої виконавчим комітетом Медвеже-Вушківської сільської ради Вінницького району Вінницької області 11 жовтня 2019 року, в матеріалах сільської ради наявне свідоцтво на спірний житловий будинок, видане на ім`я ОСОБА_4 (т. 1 а. с. 154).
 
Відповідно до копії рішення 9 сесії 6 скликання Медвеже-Вушківської сільської ради Вінницького району Вінницької області № 94 від 16 вересня 2011 року «Про затвердження технічної документації по складанню державних актів на право власності на земельну ділянку» ОСОБА_4 затверджено технічну документацію по складанню державних актів на право власності щодо земельних ділянок загальною площею 0,3400 га, з якої: 0,2500 га - для будівництва та обслуговування житлового будинку; 0,0460 га - для ведення особистого селянського господарства; 0,440 га - для ведення особистого селянського господарства (т. 1 а. с. 65).
 
Відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку                      серії ЯМ № 337001 ОСОБА_4 на підставі рішення Медвеже-Вушківської сільської ради 9 сесії 6 скликання від 16 вересня 2011 року належала земельна ділянка площею 0,2500 га, з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер - 0520683800:02:003:0111, розташована за адресою:                              АДРЕСА_4 (т. 1 а. с. 44, 45).
 
Згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯМ                  № 286871 ОСОБА_4 на підставі рішення Медвеже-Вушківської сільської ради 9 сесії 6 скликання від 16 вересня 2011 належала земельна ділянка площею 0,0460 га, з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер - 0520683800:02:003:0112, розташована за адресою: АДРЕСА_4 (т. 1 а. с. 46, 47).
 
Згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯМ                 № 286872 ОСОБА_4 на підставі рішення Медвеже-Вушківської сільської ради 9 сесії 6 скликання від 16 вересня 2011 року належала земельна ділянка площею 0,0440 га, з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер - 0520683800:02:003:0113, розташована за адресою: АДРЕСА_4 (т. 1 а. с. 48, 49).
 
Відповідно до довідки № 268, виданої виконавчим комітетом Медвеже-Вушківської сільської ради Вінницького району Вінницької області 19 квітня 2019 року, ОСОБА_11 (батько) був зареєстрований та проживав на день смерті ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) у спірному житловому будинку (т. 1 а. с. 61).
 
Відповідно до довідки № 267, виданої виконавчим комітетом Медвеже-Вушківської сільської ради Вінницького району Вінницької області 19 квітня 2019 року, ОСОБА_4 (мати) була зареєстрована та проживала на день смерті ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) у спірному житловому будинку (т. 1 а. с. 62).
 
Відповідно до довідки № 485, виданої виконавчим комітетом Медвеже-Вушківської сільської ради Вінницького району Вінницької області 12 червня 2019 року, ОСОБА_4 та ОСОБА_11 після розірвання шлюбу проживали разом однією сім`єю без реєстрації шлюбу в спірному будинку, який побудували під час подружнього життя; вели спільне господарство до дня смерті ОСОБА_4 ; під час спільного проживання після розірвання шлюбу у них у 1978 році народився син ОСОБА_2 . ОСОБА_11 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , після смерті дружини ОСОБА_4 продовжував проживати у спірному будинку; за батьками здійснював постійний догляд ОСОБА_1 , якому допомагала дружина ОСОБА_20 (т. 1 а. с. 60).
 
Відповідно до медичної довідки, виданої в. о. завідуючого відділенням                            КНП «Вінницька міська клінічна лікарня швидкої медичної допомоги»                      Гудзь М. А., ОСОБА_4 з 02 травня 2014 року до 12 травня 2014 року перебувала на лікуванні в хірургічному відділенні МКЛ ШМД м. Вінниці з діагнозом: рак яєчників ТЗМХ М1, 4 стадія, 4 клінічна група, двобічний плеврит (т. 1 а. с. 55).
 
Відповідно до письмових пояснень ОСОБА_21 , посвідчених секретарем Медвеже-Вушівської сільської ради Вінницького району Вінницької області 22 квітня 2019 року, ОСОБА_21 підтвердив, що позивач, починаючи з березня 2013 року і до часу смерті матері                           ОСОБА_4 , постійно проживав разом з нею та здійснював за нею догляд, оскільки мати потребувала постійної допомоги за станом здоров`я (т. 1 а. с. 56).
 
Відповідно до письмових пояснень ОСОБА_18 , посвідчених секретарем Медвеже-Вушівської сільської ради Вінницького району Вінницької області 22 квітня 2019 року, ОСОБА_18 підтвердив, що позивач, починаючи з березня 2013 року і до часу смерті матері                              ОСОБА_4 , постійно проживав разом із нею в її власному будинку та здійснював за нею догляд, оскільки за станом здоров`я мати потребувала сторонньої допомоги (т. 1 а. с. 57).
 
Відповідно до письмових пояснень ОСОБА_22 , посвідчених секретарем Медвеже-Вушівської сільської ради Вінницького району Вінницької області 19 квітня 2019 року, ОСОБА_22 підтвердила, що позивач, починаючи з березня 2013 року і до часу смерті матері                          ОСОБА_4 , постійно проживав разом з нею в її власному будинку та здійснював за нею догляд, оскільки за станом здоров`я мати потребувала сторонньої допомоги (т. 1 а. с. 58).
 
Згідно з довідкою № 271, виданою виконавчим комітетом Медвеже-Вушківської сільської ради Вінницько району Вінницької області 22 квітня                2019 року, позивач ОСОБА_1 проживав із ОСОБА_4 (мати) на  АДРЕСА_4 та здійснював за нею догляд із березня 2013 року до дня смерті відповідно до свідчень ОСОБА_21 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_6 ; ОСОБА_18 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_7 ; ОСОБА_22 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_7 (т. 1 а. с. 63).
 
З погосподарських книг Медвеже-Вушківської сільської ради Вінницького району Вінницької області вбачається, що за адресою: АДРЕСА_4 з 1961 року до                  1963 року проживали: ОСОБА_23 (голова двору), ОСОБА_24 (дружина голови двору), ОСОБА_9 (дочка), ОСОБА_11 (зять), ОСОБА_25 (син). З 1964 року до 2015 року за зазначеною адресою постійно проживали ОСОБА_11 (батько) та ОСОБА_4 (мати) (т. 1 а. с. 70-83).
 
Згідно з довідкою № 858, виданою виконавчим комітетом Медвеже-Вушківської сільської ради Вінницького району Вінницької області                                     29 листопада 2019 року, встановлено, що згідно з даними погосподарських книг Медвеже-Вушківської сільської ради станом на 1988-1989 роки членами двору спірного будинковолодіння були: ОСОБА_4 та ОСОБА_11                      (т. 2 а. с. 25).
 
Відповідно до копії виписки з погосподарської книги № 2 Медвеже-Вушківської сільської ради Вінницького району Вінницької області станом на                                      1986-1990 роки за адресою спірного будинку значились: ОСОБА_4 ,  ОСОБА_11 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_26 (т. 2 а. с. 26).
 
Відповідно до довідки № 859, виданої виконавчим комітетом Медвеже-Вушківської сільської ради Вінницького району Вінницької області                                      29 листопада 2019 року, за даними погосподарських книг Медвеже-Вушківської сільської ради Вінницького району Вінницької області в період із 1962 року до 2018 року ОСОБА_4 та ОСОБА_11 були зареєстровані та проживали однією сім`єю, вели спільне господарство за адресою:                                   АДРЕСА_4 . Іншого будинковолодіння в с. Медвеже Вушко Вінницького району Вінницької області за період з 1962 року до 2018 року за ОСОБА_4 та                        ОСОБА_11 відповідно до даних погосподарських книг Медвеже-Вушківської сільської ради не рахувалося (т. 2 а. с. 27).
 
Відповідно до копії виписки з погосподарської книги Медвеже-Вушківської сільської ради Вінницького району Вінницької області станом на                                        1961-1963 роки за адресою: АДРЕСА_4 , о/р № НОМЕР_4 значились: ОСОБА_23 , 1911 року народження, ОСОБА_24 , 1913 року народження, ОСОБА_9 ,               1939 року народження, ОСОБА_11 , 1941 року народження, та                                          ОСОБА_25 , 1949 року народження (т. 2 а. с. 28).
 
Відповідно до довідки № 900, виданої виконавчим комітетом Медвеже-Вушківської сільської ради Вінницького району Вінницької області                                             29 листопада 2019 року, вбачається, що відповідно до даних погосподарських книг Медвеже-Вушківської сільської ради Вінницького району Вінницької області членами будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_4 станом на 1976 рік були ОСОБА_4 та ОСОБА_11 ; погосподарський номер будинку станом на 1976 рік - НОМЕР_5 (т. 2 а. с. 29).
 
Відповідно до копії виписки погосподарської книги № 2 Медвеже-Вушківської сільської ради Вінницького району Вінницької області, станом на                                     1974-1976 роки за адресою: АДРЕСА_4 , о/р № НОМЕР_5 значились: ОСОБА_11 ,                       ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 (т. 2 а. с. 30).
 
Згідно з актом від 29 жовтня 2019 року, засвідченим секретарем Медвеже-Вушківської сільської ради Вінницького району Вінницької області                     Зарудняк Н. М., 29 жовтня 2019 року ОСОБА_27 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_7 , ОСОБА_28 , який проживає за адресою: АДРЕСА_7 , склали цей акт про те, що дійсно ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , який помер      ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебували в зареєстрованому шлюбі з 11 лютого                    1962 року, який вони зареєстрували у виконавчому комітеті Медвеже-Вушківської сільської ради Вінницького району Вінницької області, а/з № 3. ОСОБА_14 проживала в                                АДРЕСА_4 , в період з 1962 року фактично мала паспорт з іменем « ОСОБА_6 », але в 90-х роках змінила паспорт і мала ім`я « ОСОБА_4 » (т. 2 а. с. 31). Цей факт також підтверджується довідкою № 281, виданою Медвеже-Вушківською сільською радою Вінницького району Вінницької області 30 жовтня 2019 року (т. 2 а. с. 32).
 
За комунальні послуги, а також податок на землю за період 2017-2019 роки сплачував позивач ОСОБА_1 , що підтверджується копіями розрахункових книжок, а також не заперечується стороною відповідача ОСОБА_2 (т. 2 а. с. 33-39).
 
Згідно з довідкою № 759, виданою виконавчим комітетом Медвеже-Вушківської сільської ради Вінницького району Вінницької області                                    30 листопада 2015 року, у спірному будинку зареєстровані та проживають: ОСОБА_11 та ОСОБА_2 (т. 2 а. с. 41).
 
Свідок ОСОБА_16 у судовому засіданні в суді першої інстанції дав пояснення, що працює дільничним офіцером у с. Медвеже Вушко Вінницького району Вінницької області з 2017 року та знає родину ОСОБА_10 . Одного разу до нього звернувся ОСОБА_1 , оскільки його брат змінив замки в будинок. У подальшому ОСОБА_1 звернувся до нього, тому що до спірного домоволодіння повинен був прийти представник БТІ, однак ОСОБА_2 не впустив їх та пред`явив документи, що він є власником вказаного будинку.
 
Свідок ОСОБА_17 у судовому засіданні в суді першої інстанції вказав, що його тітка та брат живуть по сусідству, де жили батьки позивача. Постійно бачив там ОСОБА_29 з дружиною, де вони доглядали за його хворою матір`ю, оскільки в той час вони постійно проживали там. Батьки ОСОБА_10 все життя проживали в спірному будинку та особисто знає, що вони разом його побудували.
 
Свідок ОСОБА_19 у судовому засіданні в суді першої інстанції  вказав, що живе по сусідству з сім`єю ОСОБА_10 та особисто дружив з їхнім батьком і допомагав їм. Пам`ятає, що ОСОБА_30 постійно проживав у спірному будинку, а ОСОБА_31 приїжджав до них. Де жив ОСОБА_30 , коли померла їхня матір, він не пам`ятає. Батьки ОСОБА_10 постійно проживали до смерті у вказаному будинку. Сім`я ОСОБА_29 у вказаному будинку не проживали, а лише періодично навідувались до батьків.
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;                 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Судове рішення суду апеляційної інстанцій не в повній мірі відповідає вказаним вимогам закону.
 
Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваного судового рішення, обговоривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги з огляду на таке.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України).
Щодо позовних вимог про визнання недійсним свідоцтва № НОМЕР_1 про право особистої власності на спірне домоволодіння АДРЕСА_2 , виданого на ім`я ОСОБА_13 
Згідно із частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.
З огляду на вищезазначені вимоги в указаній справі повинні застосовуватися положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК Української РСР 1963 року та КпШС України.
Статтею 22 КпШС України (чинного на дату розірвання шлюбу між спадкодавцями ОСОБА_32 та поділу спільного майна подружжя) визначено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.
Відповідно до статті 28 КпШС України, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.
Статтею 29 КпШС України було визначено, що, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу. Для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності.
Як встановлено судами та вбачається з матеріалів справи, спірний житловий будинок АДРЕСА_2 побудований в 1970 році, тобто в період перебування                                ОСОБА_11 та ОСОБА_4 в зареєстрованому шлюбі. Тому спірний будинок є спільною власністю подружжя ОСОБА_10 .
Також установлено, що рішенням Народного суду Вінницького району Вінницької області від 10 лютого 1976 року в справі № 2-126/1976 було розірвано шлюб, зареєстрований 11 лютого 1962 року між ОСОБА_11 і ОСОБА_4 , а також між сторонами було розділено майно: 
- ОСОБА_4 в будинку залишено: кімнату 1-4 розміром 11,5 кв. м, що складає 11,5 % від будинковолодіння; кімнату 1-3 розміром 16,2 км. м, що складає 16 %; веранду № 2, що складає 8,5 %; 1/2 частки сараю та погріб, що складає  9,25 %;
- ОСОБА_11 - кімнату 1-1 розміром 23,4 кв. м, що складає 23,5 % від будинковолодіння; кімнату 1-2 розміром 16,6 кв. м, що складає 16,5 %;                           1/2 частки сараю, що складає 9,25 %. 
Тобто ОСОБА_4 після поділу майна належало 50,75 % житлового будинку АДРЕСА_2 , а ОСОБА_11 - 49,25 %.
Встановивши зазначені обставини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про визнання недійсним свідоцтва № НОМЕР_1 про право особистої власності на домоволодіння АДРЕСА_2 , видане виконкомом Медвеже-Вушківської сільської ради народних депутатів 17 березня 1989 року на підставі рішення Вінницької районної ради народних депутатів за № 128 від 19 травня 1989 року на ім`я ОСОБА_4 , оскільки на час його видачі воно суперечило рішенню Народного суду Вінницького району Вінницької області від 10 лютого 1976 року в справі № 2-126/1976 та порушувало право іншого співвласника будинку - ОСОБА_11 .
Такі висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи та прийняті з дотриманням норм матеріального права.
Висновки апеляційного суду про те, що суд першої інстанції помилково взяв до уваги рішення Народного суду Вінницького району Вінницької області                             від 10 лютого 1976 року в справі № 2-126/1976  про поділ спірного будинку, оскільки резолютивна частина рішення не містить інформації, яка б підтверджувала, що саме спірний будинок АДРЕСА_2 був поділений між сторонами, є помилковими з огляду на таке.
Згідно зі статтею 101 ЦК Української РСР (чинного на дату побудови спірного будинку) в особистій власності громадянина може бути один жилий будинок (або частина його). У подружжя, яке проживає спільно, та його неповнолітніх дітей може бути тільки один жилий будинок (або частина його), що належить на праві особистої власності одному з них або є в їх спільній власності. Право власності одного або кількох громадян з числа зазначених в частині другій цієї статті на частину будинку не позбавляє права інших з цих громадян мати у власності другу частину (частини) цього ж будинку. Проте в багатоквартирному будинку житлово-будівельного колективу індивідуальних забудовників подружжя, що проживає спільно, їх неповнолітні діти можуть мати лише одну квартиру.
Таким чином, станом на час видачі оскаржуваного свідоцтва № НОМЕР_1 про право особистої власності на домоволодіння АДРЕСА_2 у подружжя не могло бути у власності більше одного жилого будинку, так як норми ЦК УРСР 1963 року містили імперативні приписи з цього питання. Тому саме спірне будинковолодіння АДРЕСА_2 було одним із предметів спору при розгляді судом справи № 2-126/1976 у 1976 році.
Крім того, матеріалами справи підтверджено, що у власності                    ОСОБА_11 та ОСОБА_4 крім спірного домоволодіння АДРЕСА_2 відповідно до даних погосподарських книг Медвеже-Вушківської сільської ради Вінницького району Вінницької області іншого домоволодіння не рахувалося (т. 2 а. с. 27)
Доказів на спростування того, що у власності спадкодавців був інший будинок відповідачем не надано.
Тому висновки апеляційного суду про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним свідоцтва № НОМЕР_1 про право особистої власності на спірне домоволодіння АДРЕСА_2 , видане на ім`я ОСОБА_4 , є помилковими.
Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в частині визнання поважними причини пропуску ОСОБА_1 строку позовної давності для визнання недійсним свідоцтва НОМЕР_3 про право особистої власності на будинковолодіння, оскільки про оскаржуване свідоцтво позивачу стало відомо лише в серпні 2019 року. Доказів того, що позивачу було відомо про оскаржуване свідоцтво раніше, матеріали справи не містять, таких доказів не надано і відповідачем.
Тому постанова апеляційного суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання поважними причини пропуску позивачем строку позовної давності для визнання недійсним свідоцтва НОМЕР_3 та в частині визнання недійсним свідоцтва про право особистої власності № НОМЕР_1 підлягає скасуванню, а рішення суду першої інстанції в цій частині - залишенню в силі.
Щодо позовних вимог про встановлення факту про те, що ОСОБА_1 постійно проживав разом зі спадкодавцем ОСОБА_4 до дня її смерті             ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) у спірному житловому будинку АДРЕСА_2 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами.
Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Згідно з пунктами 2, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України                                     від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 01 січня 2004 року тощо. Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.
Відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини третьої статті 1268 ЦК України має значення встановлення факту постійного проживання спадкоємця за законом чи заповітом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.
Частиною першою статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.
Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Згідно з пунктами 3.21, 3.22 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем.
Положення частини третьої статті 1268 ЦК України вказують на необхідність для прийняття спадщини саме постійного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не реєстрації їх місця проживання за однією адресою, що за певних обставин може бути відмінним один від одного (постанови Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі                                     № 569/15147/17, від 12 січня 2022 року у справі № 446/53/16-ц).
Позивач, звертаючись до суду із позовом, вказував, що не був зареєстрованим разом зі спадкодавцем ОСОБА_4 у спірному житловому будинку, проте до дня її смерті ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) проживав разом із нею у зв`язку з хворобою та постійною необхідністю її догляду.
Відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем та оцінені судом.
Аналогічні висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 10 січня                  2019 року в справі № 484/747/17, від 07 червня 2022 року в справі                                          № 175/4514/20.
За загальним правилом, визначеним статтею 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, що є одним із основоположних його принципів. За змістом частини третьої зазначеної норми, обов`язок доведення обставин, які мають значення для справи і на які посилається особа як на підставу своїх вимог або заперечень, покладається на кожну із сторін.
На підтвердження постійного проживання разом зі спадкоємцем                 ОСОБА_4 на час її смерті позивач надав суду докази, а саме:
- довідку № 485, видану виконавчим комітетом Медвеже-Вушківської сільської ради Вінницького району Вінницької області 12 червня 2019 року, відповідно до якої, зокрема підтверджено, що за батьками здійснював постійний догляд ОСОБА_1 , якому допомагала дружина ОСОБА_20 (т. 1 а. с. 60);
- письмові пояснення ОСОБА_21 , ОСОБА_18 , ОСОБА_22 ,  посвідчені секретарем Медвеже-Вушківської сільської ради Вінницького району Вінницької області 22 квітня 2019 року, які підтвердили, що позивач, починаючи з березня 2013 року і до часу смерті матері ОСОБА_4 , постійно проживав разом з нею та здійснював за нею догляд, оскільки мати потребувала постійної допомоги за станом здоров`я (т. 1 а. с. 56, 57, 58);
- довідку № 271, видану виконавчим комітетом Медвеже-Вушківської сільської ради Вінницького району Вінницької області 22 квітня 2019 року, якою підтверджено, зокрема з пояснень ОСОБА_21 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_6 ; ОСОБА_18 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_7 ; ОСОБА_22 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_7 , що ОСОБА_1 дійсно проживав із ОСОБА_4 на  АДРЕСА_4 та здійснював за нею догляд з березня 2013 року до дня смерті (т. 1 а. с. 63).
Відповідач не надав суду доказів на спростування письмових пояснень ОСОБА_21 , ОСОБА_18 , ОСОБА_22 , а також на спростування інформації, яка міститься в довідках виконавчого комітету Медвеже-Вушківської сільської ради Вінницького району Вінницької області щодо  постійного проживання позивача разом зі спадкодавцем ОСОБА_4 на час її смерті. Таких доказів не містять і матеріали справи.
Суд першої інстанції, встановивши, що за життя ОСОБА_4 позивач ОСОБА_1 хоч і не був зареєстрований у спірному житловому будинку                  АДРЕСА_2 , однак у зв`язку з важкою хворобою матері та постійною необхідністю її стороннього догляду був вимушений переїхати до неї, де він і залишився проживати до її смерті, що повністю підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, показами свідків, довідками № 485 від 12 червня 2019 року та № 271 від 22 квітня 2019 року, виданими виконавчим комітетом Медвеже-Вушківської сільської ради Вінницького району Вінницької області, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог про встановлення  факту постійного проживання ОСОБА_1 разом зі спадкодавцем ОСОБА_4 до дня її смерті  ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) у спірному житловому будинку АДРЕСА_2 .
Суд правомірно не взяв до уваги покази свідка ОСОБА_19 , оскільки його покази спростовуються показами інших свідків та матеріалами справи.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки позивач довів належними та допустимими доказами факт постійного проживання зі спадкодавцем ОСОБА_4 на день її смерті.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, перевірив їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, правильно встановив спірні правовідносини сторін і норми права, які підлягають застосуванню до них, та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог про встановлення  факту постійного проживання ОСОБА_1 разом зі спадкодавцем ОСОБА_4 до дня її смерті.
Апеляційний суд, зробивши висновок, що позивач не довів факт його проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, переоцінив докази, які належним чином були оцінені судом першої інстанції, не дослідивши та не встановивши нові докази, у зв`язку з чим помилково скасував правильне рішення суду першої інстанції в цій частині.
Тому постанова апеляційного суду в цій частині підлягає скасуванню, а рішення суду першої інстанції - залишенню в силі.
Подібні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 14 грудня                       2022 року в справі № 198/132/21 (провадження № 61-10359св22).
Щодо позовних вимог про визнання частково недійсними свідоцтв про право на спадщину за заповітом, визнання права власності в порядку спадкування за заповітами на частку спадкового майна 
Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). 
Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Статтею 1223 ЦК України передбачено право на спадкування, яке відповідно мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини, право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.
Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (стаття 1233 ЦК України).
Частиною першою статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї (частина третя статті 1268 ЦК України).
У частині першій статті 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. 
Статтею 1270 ЦК України встановлено строк для прийняття спадщини у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
Частиною першою статті 1296 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).
Отже, для підтвердження прийняття спадщини має значення встановлення факту постійного проживання спадкоємця за законом чи заповітом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.
Статтею 1301 ЦК України встановлено, що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.
У постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі                                   № 2-1316/2227/11 (провадження № 61-12290св18) зроблено висновок, що у статті 1301 ЦК України підставою визнання свідоцтва недійсним передбачено відсутність права спадкування в особи, на ім`я якої видане свідоцтво. Це має місце, зокрема, у разі, якщо ця особа була усунена від спадкування; відсутні юридичні факти, що давали б їй підстави набути право на спадкування - утримання, спорідненість, заповіт; у випадку, коли спадкодавець, оголошений у судовому порядку померлим, виявився насправді живим і судове рішення про оголошення його померлим скасоване. Іншими підставами визнання свідоцтва недійсним можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, включення до свідоцтва майна, яке не належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини тощо.
Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що порушення у зв`язку із видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших заінтересованих осіб є самостійною підставою для визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним.
Верховний Суд у постановах від 15 травня 2019 року в справі № 521/2464/17 (провадження № 61-48684св18) та від 18 березня 2020 року в справі                                  № 483/354/17 (провадження № 61-42892св18) зробив висновок про можливість визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину у разі, якщо буде встановлено, що спадкоємець за цим свідоцтвом не має права на спадкування частки майна, яке зазначене у свідоцтві.
Оскільки суд першої інстанції дійшов правильного висновку про встановлення факту проживання позивача разом із спадкодавцем ОСОБА_4 на час відкриття спадщини, то ОСОБА_1 є таким, який прийняв спадщину після смерті матері, тому отримання ОСОБА_2 оскаржуваних свідоцтв про право на спадщину за заповітом на все майно, яке належало ОСОБА_4 , є протиправними та таким, що порушує право іншого спадкоємця за                  заповітом - ОСОБА_1 .
Ураховуючи те, що ОСОБА_4 на час смерті належало 50,75 % спірного житлового будинку АДРЕСА_2 , а також те, що частки, що належать сторонам у справі у спадковому майні, що залишилося після смерті матері, є рівними і становлять по 1/2 частці кожному, то частка кожного із спадкоємців за заповітом в будинковолодінні після смерті матері складає по 25,37 %. 
Крім того, враховуючи те, що ОСОБА_1 є єдиним спадкоємцем за заповітом після смерті батька ОСОБА_11 , якому на час смерті належало 49,25 % спірного житлового будинку АДРЕСА_2 , то частка позивача в спадковому будинку після смерті обох батьків складає 25,37 % + 49,25 % = 74,62 % або 2/3 частки.
Оскільки ОСОБА_2 не мав права на спадкування цілого житлового будинку АДРЕСА_2 після смерті матері, то суд першої інстанції дійшов правильних по суті висновків про необхідність визнання частково недійсним оспорюваного свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 12 квітня 2019 року приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу Білозарецькою О. Ю. на ім`я ОСОБА_2 .
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, у зв`язку з чим постанова апеляційного суду в цій частині підлягає скасуванню.
Разом з цим, колегія суддів вважає за необхідне рішення суду першої інстанції в цій частині змінити, конкретизувавши його резолютивну частину, яка дозволить сторонам спору визначити частки в спадковому майні, що їм належать, та призведе до практичної реалізації та виконання судового рішення.
Крім того, як встановлено судами на час смерті ІНФОРМАЦІЯ_1                     ОСОБА_4 на підставі державного акта серії ЯМ № 337061 від                           09 листопада 2012 року належала земельна ділянка площею 0,25 га з цільовим призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 0520683800:02:003:0111, розташована за адресою: АДРЕСА_4 .
Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).
За правилом частини другої статті 120 ЗК України, якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.
Частина четверта статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачала, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі та споруди.
Аналіз змісту норм статті 120 ЗК України дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю та споруди, на якій вони розміщені.
Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.
Таким чином, законодавцем визначено принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. Тобто особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду, має право на відповідну частину земельної ділянки на тих самих умовах, на яких воно належало попередньому власникові або користувачу.
Такого висновку щодо застосування зазначених норм матеріального права у подібних правовідносинах дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року в справі № 689/26/17 (провадження № 14-47цс20), не відступаючи від правових позицій Верховного Суду України, висловлених у постановах від 11 лютого 2015 року в справі № 6-2цс15, від 12 жовтня                        2016 року в справі № 6-2225цс16, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16.
Ураховуючи зазначені норми, а також те, що позивачу в порядку спадкування після смерті матері та батька належить 74,62 % або 2/3 частки спірного житлового будинку, то позивач має права власності на 74,62 % або 2/3 частки на земельну ділянку, на якій розташований цей будинок та яка призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що належала спадкодавцю ОСОБА_4 . 
Отже, спадкова частка позивача ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,25 га, що належала спадкодавцю ОСОБА_4 , з цільовим                  призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд складає 74,62 % або 2/3 частки у праві власності на земельну ділянку.
Крім того, позивачу як спадкоємцю за заповітом, що прийняв спадщину після смерті матері ОСОБА_4 , належить 1/2 часка земельної ділянки                                  площею 0,046 га, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, та 1/2 частка земельної ділянки площею 0,044 га, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, що розташовані за адресою: АДРЕСА_4 .
Оскільки ОСОБА_2 не мав права на спадкування цілих спірних земельних ділянок після смерті матері, то суд першої інстанції дійшов правильних по суті висновків про необхідність визнання частково недійсними оспорюваних свідоцтв про право на спадщину за заповітом, виданих 12 квітня 2019 року приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу Білозарецькою О. Ю. на ім`я ОСОБА_2 .
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, у зв`язку з чим постанова апеляційного суду в цій частині підлягає скасуванню.
Разом з цим, колегія суддів вважає за необхідне рішення суду першої інстанції в частині визнання частково недійсними свідоцтв про право на спадщину за заповітом на спірні земельні ділянки змінити, конкретизувавши його резолютивну частину, яка дозволить сторонам спору визначити частки в спадковому майні, що їм належать, та призведе до практичної реалізації та виконання судового рішення.
Також встановивши, що позивач має право на 2/3 частки спадкового майна - житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель і споруд                № 9 та на 2/3 частки земельної ділянки площею 0,25 га, з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування цього житлового будинку, а також на 1/2 частку земельної ділянки площею 0,046 га та на 1/2 частку земельної ділянки площею 0,044 га, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про визнання за ОСОБА_1 права власності у порядку спадкування на відповідні частки спірного майна.
Тому постанова апеляційного суду в зазначеній частині також підлягає скасуванню з залишенням у силі рішення суду першої інстанції.
Щодо позовних вимог про скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень 
 
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 , зокрема, просив суд скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 12 квітня 2019 року, індексні номери 46441330, 46441779, 46441561, 46442026, прийняті приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу Вінницької області Білозарецькою О. Ю. щодо реєстрації права власності на спірне нерухоме майно за ОСОБА_2 на підставі свідоцтв про право на спадщину за заповітом після смерті матері.
Суд першої інстанції, скасовуючи оскаржувані рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, виходив із підстав пов`язаності їх з позовними вимогами про визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за заповітом, які суд також задовольнив. 
Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі                                  № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, пункт 100), від 30 червня                      2020 року у справі № 19/028-10/13 (провадження № 12-158гс19, пункт 10.29)).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2022 року в справі               № 461/12525/15 (провадження № 14-190цс20) зазначила, що вимоги позивача про скасування рішень про державну реєстрацію прав за спадкоємцем не підлягають задоволенню з тих підстав, що є неналежним способом захисту, оскільки вимога про скасування такого рішення після внесення на його підставі відповідних відомостей (записів) до Державного реєстру прав не відповідає належному способу захисту (пункт 116 постанови).
Аналогічні висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду                    від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16 (пункт 152 постанови). 
Колегія суддів звертає увагу на те, що рішення суду про скасування свідоцтв про право власності за заповітом, визнання права власності на спірне спадкове майно за позивачем саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на спірне нерухоме майно.
У зв`язку з зазначеним, вимоги позивача про скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень не підлягають задоволенню з огляду на обрання позивачем неналежного способу захисту. 
Оскільки, відмовляючи у задоволенні зазначених позовних вимог, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відмову у їх задоволенні, однак помилився щодо мотивів такої відмови, то колегія суддів дійшла висновку про зміну постанови апеляційного суду в мотивувавльній частині.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Зважаючи на наведену оцінку аргументів позивача та висновків судів першої й апеляційної інстанцій, Верховний Суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість касаційної скарги.
 
Суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу - без задоволення; скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд; скасувати постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишити в силі рішення суду першої інстанції у відповідній частині (пункти 1, 3 і 4 частини першої статті 409 ЦПК України).
 
Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 410 ЦПК України).
 
Суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (частини перша та                       третя статті 412 ЦПК України).
 
Суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону (стаття 413 ЦПК України).
 
З огляду на висновки, викладені у цій постанові, Верховний Суд вважає, що постанова апеляційного суду в частині позовних вимог про визнання поважними причини пропуску позивачем строку позовної давності для визнання недійсним свідоцтва про право особистої власності на спірний будинок та визнання недійсним цього свідоцтва, встановлення факту постійного проживання позивача разом зі спадкодавцем ОСОБА_4 до дня її смерті, визнання частково недійсними свідоцтв про право на спадщину за заповітом, визнання за позивачем права власності в порядку спадкування за заповітами на частину спадкового майна  слід скасувати, а рішення суду першої інстанції в цій частині залишити в силі, частково змінивши його резолютивну частину.
 
Постанова апеляційного суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень підлягає зміні її мотивувальної частини.
 
Щодо судових витрат
 
Відповідно до статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції в постанові розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Згідно з частинами першою та другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
 
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Оскільки касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, то з                     ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню сплачений судовий збір за перегляд справи у суді касаційної інстанції у розмірі                             7 953,20 грн, який є пропорційним задоволеним позовних вимогам. 
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_3 , задовольнити частково.
 
Постанову Вінницького апеляційного суду від 08 листопада 2022 року в частині позовних вимог про визнання поважними причин пропуску строку позовної давності для визнання недійсним свідоцтва, визнання недійсним свідоцтва про право власності, визнання частково недійсними свідоцтв про право на спадщину за заповітом, встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем, визнання права власності в порядку спадкування за заповітами на частку спадкового майна скасувати.
 
Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 18 серпня 2022 року в частині позовних вимог про визнання поважними причин пропуску строку позовної давності для визнання недійсним свідоцтва, визнання недійсним свідоцтва про право власності, встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем, визнання права власності в порядку спадкування за заповітами на частку спадкового майна залишити в силі.
 
Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 18 серпня 2022 року в частині позовних вимог про визнання частково недійсними свідоцтв про право на спадщину за заповітом змінити, виклавши резолютивну частину в такій редакції: 
 
«Визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане 12 квітня 2019 року приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу Білозарецькою Оленою Юріївною на ім`я ОСОБА_2 , у спадковій справі № 41/2019, реєстраційний номер 381,
на спадкове майно, що залишилося після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , а саме: на цілий житловий будинок із господарськими будівлями і спорудами загальною площею 77,7 кв. м, житловою площею 68,0 кв. м, розташований на АДРЕСА_4 , вказавши у тексті свідоцтва: спадкове майно, на яке видано це свідоцтво, складається                                     з 1/3 частки будинковолодіння»;
 
«Визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу Білозарецькою Оленою Юріївною 12 квітня 2019 року на ім`я ОСОБА_2 , у спадковій справі № 41/2019, реєстраційний номер 382, на спадкове майно, що залишилося після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , а саме: на земельну ділянку площею 0,2500 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 0520683800:02:003:0111, розташовану за адресою: АДРЕСА_4 , що належала ОСОБА_4 на підставі державного акта серії ЯМ № 337061, виданого 09 листопада 2012 року на підставі рішення 9 сесії 6 скликання Медвеже-Вушківської сільської ради Вінницького району Вінницької області, вказавши у тексті свідоцтва: спадкове майно, на яке видано це свідоцтво, складається з 1/3 частки земельної ділянки»;
 
«Визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу Білозарецькою Оленою Юріївною 12 квітня 2019 року на ім`я ОСОБА_2 , у спадковій справі № 41/2019, реєстраційний номер 383, на спадкове майно, що залишилося після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , а саме: на земельну ділянку площею 0,0460 га, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер - 0520683800:02:003:0112,розташовану за адресою:                     АДРЕСА_4 , що належала ОСОБА_4 на підставі державного акта серії ЯМ № 286871, виданого 09 листопада 2012 року на підставі рішення 9 сесії 6 скликання Медвеже-Вушківської сільської ради Вінницького району Вінницької області, вказавши у тексті свідоцтва: спадкове майно, на яке видано це свідоцтво, складається з 1/2 частки земельної ділянки»;
 
«Визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу Білозарецькою Оленою Юріївною 12 квітня 2019 року на ім`я ОСОБА_2 , у спадковій справі № 41/2019, реєстраційний номер 384, на спадкове майно, що залишилося після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , а саме: на земельну ділянку площею 0,0440 га, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер - 0520683800:02:003:0113,розташовану за адресою:                               АДРЕСА_4 , що належала ОСОБА_4 на підставі державного акта серії ЯМ № 286872, виданого 09 листопада 2012 рокуна підставі рішення Медвеже-Вушківської сільської ради Вінницького району Вінницької області 9 сесії                                                      6 скликання, вказавши у тексті свідоцтва: спадкове майно, на яке видано це свідоцтво, складається з 1/2 частки земельної ділянки».
 
Постанову Вінницького апеляційного суду від 08 листопада 2022 року в частині позовних вимог про відмову у скасуванні рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень змінити, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
 
Постанову Вінницького апеляційного суду від 08 листопада 2022 року в частині розподілу судових витрат змінити, зменшивши суму судового збору, яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 за подання апеляційної скарги,                                            з 7 117,50 грн на 1 146,60 грн.
 
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 7 953 (сім тисяч дев`ятсот п`ятдесят три) грн 20 коп. витрат зі сплати судового збору за подання касаційної скарги.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                    А. І. Грушицький 
 
Судді:                                                                                     С. О. Карпенко
 
І. В. Литвиненко 
 
Є. В. Петров
                                                                                              
В. В. Пророк