Головуючий І інстанції: Григоров Д.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2023 р. 	Справа № 520/2577/22	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді Катунова В.В.,
Суддів: Чалого І.С. ,  Ральченка І.М. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 09.01.2023, майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, по справі № 520/2577/22
за позовом              ОСОБА_1  
до              ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_2 )                    
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1), в якому просив суд:
- визнати протиправною бездіяльність відповідача, яка полягає у не нарахуванні позивачу у повному обсязі індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін - січень 2008 року та у невиплаті позивачу сум індексації грошового забезпечення;
- зобов`язати відповідача нарахувати позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін - січень 2008 року та провести виплату донарахованих сум;
- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не врахування абзаців 4-6 пункту 5 "Порядку проведення індексації грошових доходів населення", затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078 при нарахуванні індексації грошового забезпечення позивачу в період з 01.03.2018 по 05.10.2021;
- зобов`язати відповідача здійснити перерахунок, доплату та виплату індексації грошового забезпечення позивачу за період з 01.03.2018 по 05.10.2021 із застосуванням березня 2018 року як місяця, за яким здійснюється обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення (базового місяця), з урахуванням абзаців 4-6 пункту 5 "Порядку проведення індексації грошових доходів населення", затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078;
- визнати протиправною бездіяльність відповідача, яка полягає у не нарахуванні та невиплаті позивачу грошової компенсації за не отримане речове майно, виходячи із закупівельної вартості речового майна за цінами станом на 01 січня 2021 року;
- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за не отримане речове майно, виходячи із закупівельної вартості речового майна за цінами станом на 01 січня 2021 року, з урахуванням проведених виплат.
Ухвалою суду від 25.05.2022 р. було відкрито спрощене позовне провадження в даній справі.
Ухвалою суду від 01.08.2022р. позовну заяву залишено без руху в частині позовних вимог про визнання протиправною бездіяльність відповідача, яка полягає у не нарахуванні та невиплаті позивачу грошової компенсації за не отримане речове майно, виходячи із закупівельної вартості речового майна за цінами станом на 01 січня 2021 року, а також про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за не отримане речове майно, виходячи із закупівельної вартості речового майна за цінами станом на 01 січня 2021 року, з урахуванням проведених виплат; повідомлено позивача про необхідність надати до суду заяву про поновлення строку, передбаченого для звернення до адміністративного суду, а також докази поважності причин його пропуску щодо вказаних позовних вимог.
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 09.01.2023 року адміністративний позов ОСОБА_1 в частині позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності відповідача, яка полягає у не нарахуванні та невиплаті позивачу грошової компенсації за не отримане речове майно, виходячи із закупівельної вартості речового майна за цінами станом на 01 січня 2021 року, а також про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за не отримане речове майно, виходячи із закупівельної вартості речового майна за цінами станом на 01 січня 2021 року, з урахуванням проведених виплат - залишено без розгляду.
Позивач, не погодившись з ухвалою суду, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду. В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
В апеляційній скарзі позивач зазначає, що виплата спірної компенсації відбулась 30.12.2021р., до суду позивач первісно звернувся 13.01.2022р., його позовну заяву було повернуто позивачу. Після цього позивач повторно звернувся до суду в лютому 2022 року. Таким чином, як вказує заявник, строк звернення до суду було дотримано.
Колегія суддів, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що вимоги апеляційної скарги позивача підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
Залишаючи позовну заяву без розгляду, суд першої інстанції виходив з наявності підстав для залишення без розгляду в частині позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності відповідача, яка полягає у не нарахуванні та невиплаті позивачу грошової компенсації за не отримане речове майно, виходячи із закупівельної вартості речового майна за цінами станом на 01 січня 2021 року, а також про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за не отримане речове майно, виходячи із закупівельної вартості речового майна за цінами станом на 01 січня 2021 року, з урахуванням проведених виплат.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з наступних підстав.
Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 171 КАС України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи подано адміністративний позов у строк, установлений законом (якщо адміністративний позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними).
Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.
Відповідно до пункту 17 частини 1 статті 4 КАС України публічною службою є діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.
За характером спірних правовідносин і їх суб`єктним складом цей спір є публічно-правовим спором з приводу проходження і звільнення з публічної служби, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів.
Відповідно до частини 1 статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Частиною 2 цієї статті передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Положеннями частини 5 статті 122 КАС України обумовлено, що  для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Згідно з частиною 3 статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Отже, КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 цього Кодексу.
За змістом статті 116 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.
Частиною 2 статті 233 КЗпП України передбачено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Таким чином у цій справі слід визначити правову природу такої компенсації, оскільки як уже зазначено, стаття 116 КЗпП оперує поняттям «всі суми, що належать працівнику», а стаття 117 цього Кодексу передбачає санкцію за невиплату відповідних сум при звільненні.
Як вбачається з позовної заяви, позивач фактично не згоден із сумою компенсації за неотримане речове майно, вважаючи, що відповідачем невірно нараховано та виплачено вказану компенсацію при звільненні, яке відбулось 05.10.2021р.
Позивач вказує на те, що звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з даним позовом первісно у січні 2022 року та ухвалою суду від 19.01.2022р. у справі № 520/1231/21 його позовну заяву було повернуто з підстав підписання представником позивача - адвокатом Богомоловим О.О., який не надав належного ордеру на вчинення дій з підписання позовної заяви.                   
В зв`язку з цим суд зазначає, що відповідно до статті 12 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", у зв`язку із особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, в якості гарантій соціального і правового захисту військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
До таких гарантій належить і продовольче, речове та інше забезпечення військовослужбовців, визначене статтею 91 вищевказаного Закону, в тому числі і речове забезпечення військовослужбовців або грошова компенсація вартості за неотримане речове майно.
Таким чином, слід дійти висновку, що дана компенсація не входить до складу грошового забезпечення та до виплат, які б належали позивачу при звільненні, та носить одноразовий характер.
Такі правові висновки було зроблено у постанові Верховного Суду від 04.07.2019р. у справі № 821/2/18.
Разом з тим, судовою палатою з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду Верховного Суду прийнято постанову від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19, в якій вирішувалось питання наявності чи відсутності підстав для застосування статей 116, 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) у разі невиплати (несвоєчасної виплати) військовослужбовцям грошової компенсації вартості за неотримане речове майно. Для вирішення вказаного правового питання Верховний Суд у наведеній постанові визначив правову природу такої компенсації та строки її виплати.
Так, судова палата, проаналізувавши наведені законодавчі приписи та висновки Конституційного Суду України і Верховного Суду, дійшла висновку, що зі змісту положень Інструкції про організацію речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України в мирний час та особливий період, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 29 квітня 2016 року № 232, висновується, що речове забезпечення не має характеру винагороди за виконану працю, а спрямоване насамперед на задоволення потреб військовослужбовців під час несення ними військової служби.
Такі гарантії щодо забезпечення військовослужбовців доречно порівняти із подібними категоріями трудового законодавства, а саме пунктом 3 частини першої статті 29 КЗпП України, відповідно до якого власник або уповноважений ним орган зобов`язаний до початку роботи за укладеним трудовим договором забезпечити працівника необхідними для роботи засобами.
Варто також мати на увазі, що речове майно може бути різноманітним: майном особистого користування (предмети військової форми одягу, взуття та спорядження, які видаються у власне користування військовослужбовців) та інвентарним майном, яке є власністю військової частини та використовується особовим складом тимчасово під час проведення спеціальних робіт, несення бойового чергування, варти тощо. Лише перший вид майна, у разі його неотримання, підлягає грошовій компенсації.
Отже, речове майно не можна ототожнювати із заробітною платою (грошовим забезпеченням) військовослужбовця.
Щодо правової природи компенсації за неотримане речове майно, судова палата вважає, що таку слід розглядати як особливий, окремий вид належних військовослужбовцю сум.
Як уже зазначено, стаття 116 КЗпП оперує поняттям "всі суми, що належать працівнику", а стаття 117 цього Кодексу передбачає санкцію за невиплату відповідних сум при звільненні.
Чинне законодавство передбачає обов`язок виплатити військовослужбовцю, який звільняється зі служби, грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно на день виключення зі списків особового складу військової частини.
Умовою для виникнення такого обов`язку є подання військовослужбовцем відповідного рапорту під час проходження служби.
Отже, компенсація вартості за неотримане речове майно належить до складу належних звільненому працівникові сум у розумінні статті 116 КЗпП України.
З урахуванням наведених висновків, Верховним Судом в постанові від 26.05.2021р. у справі № 380/5093/20 зроблено правовий висновок, згідно якого до правовідносин з приводу виплати грошової компенсації за речове майно підлягає застосуванню спеціальний строк, визначений частиною п`ятою статті 122 КАС України, тобто місячний строк.
Так само подібний висновок відтворено у Постанові Верховного Суду від 23.06.2022р. у справі № 540/2001/21.
В даній справі позивач був звільнений зі служби 05.10.2021р, що підтверджується копією наказу від 05.10.2021р. № 459-ОС.
Оскільки розрахунок в частині компенсації за невикористане речове майно проводиться не пізніше звільнення зі служби, позивач мав бути обізнаним про його належний розмір.
В даному випадку позивач первісно звернувся до суду 18.01.2022р. та його позовну заяву було повернуто судом, після чого він повторно звернувся до суду, зазначаючи, що відповідач не надав йому інформацію щодо розрахунку компенсації, з огляду на що він не усвідомлював наявність порушення своїх прав.
Суд звертає увагу, що в позовній заяві позивач стверджує, що довідку про розрахунок компенсації замість належного до видачі речового майна він отримав на запит адвоката лише 01.02.2022р., однак слід звернути увагу, що з цими самими позовними вимогами позивач через свого представника первісно звернувся до суду ще 18.01.2022р. у справі № 520/1231/21, тобто, укладаючи з адвокатом угоду з приводу захисту своїх прав та звертаючись до суду, на той час він очевидно усвідомлював, що його права порушено та за яких обставин це відбулось.     
Разом з тим, звертаючись до суду з тими самими позовними вимогами 18.01.2022р., позивач пропустив місячний строк, передбачений для звернення до суду, з урахуванням дати звільнення зі служби 05.10.2021р. Не цікавлячись інформацією про належний розмір грошової компенсації за неотримане речове майно, протягом трьох місяців з моменту звільнення зі служби, в жовтні -грудні 2021 року та січні 2022 року, позивач пропустив строк звернення до суду з позовом.
З урахування викладеного місячний строк, передбачений для звернення до суду в даній справі стосовно позовних вимог в частині компенсації за неотримане речове майно слід обраховувати саме з жовтня 2021 року, а доводи про необізнаність позивача про порушення його прав, зроблені з посиланням на викладені в позовній заяві обставини є необґрунтованими.
При цьому, обґрунтування об`єктивної неможливості позивача звернутися за захистом своїх прав до суду у період з 05.10.2021 по день звернення до суду позивачем не надано.
Позивачем взагалі не надано доказів на підтвердження факту неможливості звернення до суду у встановлений строк з дня виникнення відповідних підстав, що могло бути підставою для визнання поважними причини пропуску строку звернення до суду та поновлення строку звернення до суду з адміністративним позовом.
Поважними причинами пропуску строку визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.
Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Разом з цим, позивачем не наведено будь-яких обставин і не надано відповідних доказів, які б свідчили про об`єктивну неможливість вчасного звернення до суду з позовом.
Водночас, незнання про порушення свого права через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.
Що стосується посилань заявника на постанову Верховного Суду від 29.09.2022 по справі 500/1912/22, суд звертає увагу заявника, що висновки Верховного Суду мають враховуватись з урахуванням подібності тих правовідносин, у яких них було сформовано. Так, зокрема, наведена вище постанова Верховного Суду була ухвалена у справі, в якій вивчалося питання поновлення строку звернення до суду з урахуванням уведення в Україні воєнного стану з 24.02.2022р. та неможливості звернення позивача до суду саме через уведення воєнного стану.
В цій справі звернення позивача до суду відбулось до уведення воєнного стану, даною обставиною поважні причини пропущення строку звернення до суду заявником не обґрунтовувались та взагалі ним не наводились.
Згідно з ч.3 ст. 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Крім того, відповідно до п.8ч.1 ст. 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду   з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.
На підставі викладеного, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про наявність підстав для залишення без розгляду в частині позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності відповідача, яка полягає у не нарахуванні та невиплаті позивачу грошової компенсації за не отримане речове майно, виходячи із закупівельної вартості речового майна за цінами станом на 01 січня 2021 року, а також про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за не отримане речове майно, виходячи із закупівельної вартості речового майна за цінами станом на 01 січня 2021 року, з урахуванням проведених виплат. 
Керуючись ст. ст. 243, 250,  311, 315,  316, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 09.01.2023 по справі № 520/2577/22  залишити без змін  . 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду. 

Суддя-доповідач 		В.В. Катунов 	
Судді	   	І.С. Чалий    І.М. Ральченко