Постанова
Іменем України
 
20 червня 2023 року
м. Київ
 
справа № 619/1787/19
провадження № 61-12649св22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О.,    Стрільчука В. А.,
 
учасники справи:
позивач - Полтавська обласна прокуратура,
відповідач - ОСОБА_1 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Полтавської обласної прокуратури на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 02 липня 2021 року в складі судді Жорняк О. М. та постанову Полтавського апеляційного суду від 14 листопада 2022 року в складі колегії суддів  Лобова О. А., Дорош А. І., Триголова В. М.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст вимог
У травні 2019 року Полтавська обласна прокуратура (далі також - позивач) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 (далі також - відповідач) про захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації.
Позивач просила: визнати недостовірною та такою, що принижує ділову репутацію прокуратури Полтавської області інформацію, поширену у зверненні відповідача ОСОБА_1 , щодо неналежного розслідування кримінальних проваджень № 12018170000000390, № 42017220000000676,   № 42018220000000612 та № 12018220280000800 посадовими особами прокуратури Полтавської області; зобов`язати відповідача ОСОБА_1 не пізніше трьох календарних днів від дня набрання рішенням у цій справі законної сили здійснити спростування недостовірної інформації у такий же спосіб, у який вона була поширена. 
«СПРОСТУВАННЯ. Верховна Рада України, Народному депутату України: (далі відповідно до звернення ОСОБА_1 - перелік 424 прізвищ, імен та по-батькові Народних депутатів України), Верховна Рада України, Генеральна прокуратура України, прокуратура Харківської області, прокуратура Полтавської області, Дергачівська місцева прокуратура Харківської області, Національна поліція України, Служба безпеки України, Управління служби безпеки України в Полтавській області, Уповноважений Верховної Ради України з прав людини, Генеральна інспекція Генеральної прокуратури України, Народному депутату України Левченко Ю.В., Народному депутату України Шурмі І.М., Народному депутату України Ярошу Д.А. »
Автор звернення ОСОБА_1 спростовує недостовірну інформацію, поширену у зверненні (скарга «На хабарницьку діяльність прокурора Полтавської області») щодо неналежного розслідування кримінальних проваджень        № 12018170000000390, № 42017220000000676, № 42018220000000612,         № 12018220280000800 посадовими особами прокуратури Полтавської області та визнає неправомірність поширення такої інформації».
Позовна заява мотивована тим, що 27 лютого 2019 року з Генеральної прокуратури України до Полтавської обласної прокуратури для організації розгляду надійшло звернення ОСОБА_1 щодо неналежного розслідування кримінальних проваджень за № 12018170000000390, № 42017220000000676, № 42018220000000612 та № 12018220280000800 посадовими особами Полтавської обласної прокуратури. У подальшому аналогічні звернення надійшли позивачу також від Апарату Верховної Ради України - 01 березня 2019 року, від Дергачівської місцевої прокуратури - 04 березня 2019 року, від Служби безпеки України - 06 березня 2019 року, від Народного депутата України Левченка Ю. В. - 10 квітня 2019 року, від Народного депутата України Шурми І. М. - 12 квітня 2019 року, від Народного депутата України Яроша Д. А. - 13 березня 2019 року. 
У скарзі ОСОБА_1 поширив недостовірну інформацію про те, що посадовими особами Полтавської обласної прокуратури вчиняються кримінальні правопорушення, які виражаються в отриманні хабарів, злочинній бездіяльності, змові щодо неналежного розслідування відповідних кримінальних проваджень. Поширення значеної недостовірної інформації порушує особисті немайнові права Полтавської обласної прокуратури, як юридичної особи, а саме підриває авторитет та ділову репутацію прокуратури як органу, визначеного Законом України «Про прокуратуру», здійснювати встановлені Конституцією Українифункції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави.
У скарзі відповідача йдеться про те, що посадові особи Полтавської обласної прокуратури зацікавлені в неналежному розслідуванні кримінальних проваджень № 12018170000000390, № 42017220000000676,   № 42018220000000612 і № 12018220280000800 та сприяють затягуванню у їх розслідуванні, за що отримують матеріальний зиск (хабар). Всі ці висловлювання відповідача як автора викладені в брутальній та принизливій формі, не мають належного фактичного підґрунтя, є образливими і шокуючими. За заявою  ОСОБА_1 здійснюється процесуальне керівництво Полтавською обласною прокуратурою у об`єднаному кримінальному провадженні № 42018220000000612, до якого приєднано кримінальне провадження № 12018220280000800 щодо завдання тілесних ушкоджень відповідачу в офісному приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 , чотирма невстановленими особами, та щодо заволодіння під час зазначених подій 2 000,00 доларами США прокурором Дергачівської місцевої прокуратури Харківської області Гасановим І. Д. (за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених частиною третьою статті 187, частиною другою статті 365 Кримінального кодексу України (далі - КК України). Слідство у зазначеному кримінальному провадженні проводиться слідчими слідчого відділу Управління Служби безпеки України в Полтавській області. При цьому, у кримінальних провадженнях № 12017220280000714, № 12018170000000390 та № 42017220000000676    ОСОБА_1 не є стороною, а відтак не може володіти достовірною інформацією щодо стану досудового розслідування у зазначених кримінальних провадженнях.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 02 липня 2021 року відмовлено в задоволенні позовних вимог Полтавської обласної прокуратури.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд виходив із їх недоведеності та необґрунтованості. Суд вказав, зокрема, що подаючи відповідну скаргу відповідач таким чином реалізував своє право на звернення до органів державної влади. Інформація, викладена у його скаргах, є оціночними судженнями.
Постановою Полтавського апеляційного суду від 14 листопада 2022 року апеляційну скаргу Полтавської обласної прокуратури залишено без задоволення, а рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 02 липня 2021 року - без змін.
Апеляційний суд погодився із висновком суду першої інстанції щодо необґрунтованості позовних вимог позивача. Саме по собі викладення в заявах або скаргах до державних органів відомостей особою, на думку якої інші особи своїми діями чи поведінкою порушили її право, не може вважатись поширенням відомостей, які принижують ділову репутацію, навіть, якщо в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження. Відповідач звернувся до Верховної ради, народних депутатів України, Генеральної прокуратури України, Уповноваженого Верховної ради України з прав людини із скаргою, у якій у різкій формі висловив своє бачення перебігу розслідування кримінальних проваджень, дав свою критичну (негативну) оцінку діями (бездіяльності) службовим особам Полтавської обласної прокуратури, заявив вимоги, виконання яких, на його думку, має виправити ситуацію. Отже, надіслання відповідачем даної скарги, ураховуючи її зміст та адресатів, розцінено як реалізацію ними свого права на звернення, передбаченого статтею 40 Конституції України та статтею 1 Закону України «Про звернення громадян».
Короткий зміст вимог касаційної скарги
13 грудня 2022 року Полтавська обласна прокуратура (далі - заявник) надіслала засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 02 липня 2021 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 14 листопада 2022 року.
У касаційній скарзі позивач просить суд касаційної інстанції скасувати рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 02 липня 2021 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 14 листопада 2022 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Верховний Суд ухвалою від 09 січня 2023року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою Полтавської обласної прокуратури на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 02 липня 2021 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 14 листопада 2022 року, та витребував справу з суду першої інстанції.
Справа надійшла до Верховного Суду.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Підставою касаційного оскарження рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 02 липня 2021 року та постанови Полтавського апеляційного суду від 14 листопада 2022 року позивач вказує застосування в оскаржуваних рішеннях норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних спірних правовідносинах, викладеного Верховним Судом у постанові від 24 грудня 2021 року у справі                        № 757/9133/18-ц.                         
Касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).
Позиції інших учасників 
Відзив на касаційну скаргу від іншого учасника справи до суду не надходив.
Фактичні обставини, встановлені судами 
У провадженні слідчого відділу Управління Служби безпеки України в Полтавській області перебувають об`єднані кримінальні провадження за     № 42018220000000612 та за № 12018220280000800 за фактом вчинення розбійного нападу на відповідача в офісному приміщенні за адресою: площа Перемоги 14, м. Дергачі, Харківської області, чотирма невстановленими особами, та щодо заволодіння під час зазначених подій 2 000,00 доларами США прокурором Дергачівської місцевої прокуратури Харківської області Гасановим І. Д. (за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених частиною третьою статті 187, частиною другою статті 365 КК України).
Слідство у зазначеному кримінальному провадженні проводиться слідчими слідчого відділу Управління Служби безпеки України в Полтавській області.
18 лютого 2019 року ОСОБА_1 направив скаргу: народним депутатам України, Дергачівській місцевій прокуратурі, Національній поліції України, Службі безпеки України, Управлінню Служби безпеки України у Полтавської області, Уповноваженому Верховному Ради України з прав людини, Генеральній інспекції Генеральної прокуратури України такого змісту:
«СКАРГА
НА ХАБАРНИЦЬКУ ДІЯЛЬНІСТЬ
ПРОКУРОРА ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ОСОБА_21
В провадженні СУ ГУ НП України в Полтавській області ( за дорученням ГПУ) перебувало кримінальне провадження № 12017220280000714 від 16.05.2017 та № 12018170000000390 від 16.07.2018 за фактом вбивства ОСОБА_15 у селищі Вільшани Харківської області.
Вбивство було скоєно ОСОБА_3 за участю приблизно 40 осіб вдягнених у камуфляж та маски, озброєних вогнепальною зброєю та дубинками.
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на даний час перебувають на свободі, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою вказаним особам не обрано, оскільки справу було продано прокуратурою Полтавської області.
Чому продано ? Тому що ОСОБА_6 є депутатом Харківської обласної ради та його син є Головою Вільшанської селищної ради. Тобто не прості смертні, які за крадіжку палки ковбаси сідають у СІЗО.
На даний час вказане кримінальне провадження розглядається Харківським районним судом, у який ОСОБА_24 не з`являються у засідання.
Кримінальне провадження № 12018170000000390 від 16.07.2018 відносно ОСОБА_7 закрито.
Перший раз, постанова прокурора вже скасована судом, друга постанова наразі оскаржується у суді.
Виникає одне питання, як дорого прокурор Полтавської області продав цю справу ?
Новий прокурор Полтавської області ОСОБА_8 клав на всі звернення з приводу продажу прокурорами цієї справи свою велику бездіяльність, бо також заінтересований у прийнятті корупційного рішення.
Тут здивовує той факт, що ОСОБА_9 та ОСОБА_10 інкриміновано участь у масових заворушеннях, в тому числі у яких приймав участь пан ОСОБА_7 проте все ж таки відносно ОСОБА_7 кримінальне провадження закривається.
ОСОБА_11 , скажіть, скільки коштує життя людини ?
Ще 40 осіб які приймали участь у масових заворушеннях під час вбивства взагалі не встановлені, оскільки ані поліція ані прокурори не заінтересовані у законному розслідуванні даної справи.
Знаєте чому ? Тому що під час перебування ОСОБА_6 у приміщенні Дергачівського ВП, одразу після вбивства, співробітники поліції та Дергачівський місцевий прокурор ОСОБА_12 вивели депутата з райвідділу та допомогли втекти, щоб змити сліди пострілу та знищити одежу.
За даним фактом є кримінальне провадження № 4201722000000524, яке нібито розслідується прокуратурою Харківської області.
Чому нібито ? Тому що прокурор Пісоцький та його батько - відомий Харківський хірург, є особистими друзями прокурора Харківської області ОСОБА_13 який навіть не звернув ніякої прокурорської уваги на знищення доказів та безліч фактів корупції у Дергачівській місцевій прокуратурі.
Мотивами вбивства вбивства ОСОБА_14 були расові мотиви, що є предметом досудового розслідування у кримінальному провадженні № 42017220000000676 за фактом порушення рівноправності громадян залежно від їх расової, національної належності або ставлення до релігії за ч. 1 ст. 161 КК України Генеральною прокуратурою України доручено СУ ГУНП в Полтавській області.
Прокуратура Полтавської області, не дивлячись на постанову Генеральної прокуратури, прокурори Полтавської області надіслали цю справу до Дергачівського району назад.
В зв`язку з наданням правової допомоги ромам та доказуванню факту знищення доказів на ОСОБА_1 , 24.05.2018 було здійснено розбійний напад.
За даним фактом є кримінальне провадження № 42018220000000612 та     № 12018220280000800.
Замовник нападу - прокурор Харківської області ОСОБА_13 , якому не сподобались розвішані по місту Харкову плакати з його фото з запитанням, у скільки він оцінив життя ОСОБА_15 та знищення доказів.
Організатор нападу - керівник Дергачівської місцевої прокуратури ОСОБА_12, Харківської області ОСОБА_16 , прокурор ОСОБА_22 та оплачені найманці, ОСОБА_17 та ОСОБА_18 та ще двома бандитами.
ОСОБА_18 - засновник фірми ТОВ «Емтранс», що обслуговує паркову біля Південного вокзалу та має спільний бізнес з ОСОБА_23.
У справі не проведено жодної слідчої дії, навіть за заявленими мною та задоволеними клопотаннями.
Взагалі у справі не проводиться нічерта. Чому ? Та тому що замовник, ОСОБА_19 , по братськи мабуть попросив ОСОБА_20 .
У всіх провадженнях Жодна особа не затримана, жодна особа не повідомлена про підозру. Навіть НСРД не проводяться. Не робиться жодним чином нічого.
Апофіозом цього ідіотизму також є те, що постановою заступника Генерального прокурора України, досудове розслідування у даному кримінальному провадженні доручено саме прокуратура Полтавської області, яка самостійного, в порушення постанови заступника ГПУ, доручила здійснення досудового розслідування у даному кримінальному провадженні іншому органу досудового розслідування.
На підставі усього вищевикладеного вважаємо, що вказані кримінальні провадження, де злочини скоєно за безпосередньої участі співробітників прокуратури, не розслідуються навмисно.
Одночасно дивує факт діяльності цієї мерзоти пана Уварова, який жодної своєї функції, фактично не виконав. Жодне кримінальне провадження, за фактами хабарів у Харківській області у Дергачівській місцевій прокуратурі не направлено до суду, жодне з вище перелічених проваджені, не розслідується цією бездарністю, що свідчить лише про заробляє хабарницьких бонусів цією істотою.
Таким чином, досудове розслідування у даних кримінальних провадженнях здійснюється з порушенням ст. ст. 5, 9, 28, 38, 39, 40, 55, 56 КПК України.
Виникає питання, чи задорого ?
Відповідно до ст. 55, 56 КПК України, -
ВИМАГАЮ:
1.     В межах компетенції, ініціювати перед Генеральною прокуратурою України питання вивчення стану досудового розслідування та стану процесуального керівництва у даних кримінальних провадженнях та притягти до дисциплінарної відповідальності дармоїдів які прожирають бюджетні кошти та живуть за рахунок прийняття хабарницьких рішень.
2.     Ініціювати питання зміни запобіжного заходу ОСОБА_6 та        ОСОБА_5 оскільки вони не з`являються до суду та організували розбійний напад на ОСОБА_1 
3.     Звільнити з займаної посади прокурора Полтавської області ОСОБА_8 за хабарницьке укриття злочинів та потурання його колезі з Харківської області ОСОБА_13 .
4.     Звільнити з займаної посади прокурора Харківської області         ОСОБА_13 який укриває знищення доказів вбивства своїм другом ОСОБА_12 та замовив розбійний напад на адвоката      ОСОБА_1 .
5.     Об`єднати всі вищевикладені кримінальне провадження в одне та вирішити питання про зміну органу досудового розслідування.
6.     Повідомити, чому всі кримінальні провадження щодо корупції та вчинених злочинів вчинених співробітниками Дергачівської місцевої прокуратури не розслідуються Генеральною інспекцією Генеральної прокуратури.
7.     Повідомити, чому кримінальне провадження, за фактом вимагання ОСОБА_16 у ОСОБА_1 неправомірної вигоди не розслідується належним чином ?
8.     Повідомити, чому у кримінальному провадженні №42017220000000676 не проведено жодної слідчої дії ?
9.     В межах компетенції, ініціювати перед Генеральною прокуратурою України питання, чому, у даному кримінальному провадженні здійснюється порушення ст. ст. 5, 9, 28, 38, 39, 40, 55, 56 КПК України.»
20 лютого 2019 року Дергачівська місцева прокуратура Харківської області направила скаргу ОСОБА_1 до Прокуратури Полтавської області для організації її розгляду в межах компетенції.
22 лютого 2019 року Генеральна прокуратура України направила скаргу ОСОБА_1 до Територіального управління ДБР у м. Полтаві для розгляду щодо можливого вчинення кримінального правопорушення посадовими особами прокуратури Харківської та Полтавської областей, належного розслідування кримінальних проваджень та з інших питань.
27 лютого 2019 року Генеральна прокуратура України направила скаргу ОСОБА_1 , яка надійшла до них з Верховної Ради України, до прокуратури Харківської області та прокуратури Полтавської області.
04 березня 2019 року Генеральна прокупатура України направила скаргу ОСОБА_1 , яка надійшла на їх адресу, до Прокуратури Полтавської області, для розгляду та надання відповідей.
04 березня 2019 року Генеральна прокуратура України направила скаргу ОСОБА_1 , подану народному депутату України Ярошу Д. А., до прокуратури Полтавської області для розгляду та надання відповідей.
11 березня 2019 року Народний депутат України Черваков О. В. направив депутатське звернення Генеральному прокурору України Луценку Ю. В. та начальнику ГУНП України в Харківській області Беху О. В. разом зі скаргою ОСОБА_1 від 18 лютого 2019 року за належністю для проведення перевірки. Просивповідомити результати перевірки.
13 березня 2019 року Генеральна прокуратура України направила скаргу ОСОБА_1 , подану представнику Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, до прокуратури Харківської області та прокуратури Полтавської області для розгляду та надання відповідей.
29 березня 2019 року Генеральна прокуратура України направила скаргу ОСОБА_1 , подану народному депутату України Левченку Ю. В., до прокуратури Полтавської області для розгляду та надання відповідей.
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження 
в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї (далі - Конвенція), 
а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені 
в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним 
і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права 
у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Як видно із касаційної скарги, рішення судів першої та апеляційної інстанцій, визначені у пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України оскаржуються на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
У частинах першій та другій статті 400 ЦПК України визначено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Верховний Суд вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін (постанова Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року в справі № 200/11343/14-ц).
За частиною першою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. 
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина третя статті 12 ЦПК України).
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).
Відповідно до частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації відповідно до частина четверта статті 32 Конституції України).
Статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.
Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.
За статтею 94 Цивільного кодексу України юридична особа має право на недоторканність її ділової репутації, на таємницю кореспонденції, на інформацію та інші особисті немайнові права, які можуть їй належати. Особисті немайнові права юридичної особи захищаються відповідно до глави 3 цього Кодексу.
Тобто, юридична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на спростування цієї інформації.
Статтею 10 Конвенції передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.
Свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому і самореалізації кожної окремої особи.
Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (рішення у справі «Карпюк та інші проти України» від 06 жовтня 2015 року).
При розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.
Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.
Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
За статтею 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.
Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.
Таким чином, оціночними судженнями фактично є висновок особи про ту чи іншу подію, ситуацію або особу, який не містить фактичних тверджень. 
Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку.
У справах такої категорії позивач повинен довести факт поширення відповідачем тверджень про факти, які у дійсності не існують та/або не існували, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.
За статтею 1 Закону України «Про звернення громадян» громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.
Відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. 
Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду: від  21 березня 2019 року у справі №727/5418/17, від 17 липня 2019 року в справі № 756/3363/16-ц, 
У справі, яка переглядається, судами встановлено, що відповідач  ОСОБА_1 звернувся до Верховної РадиУкраїни, Народних депутатів України, Генеральної прокуратури України, Уповноваженого Верховної ради України з прав людини із скаргами, у яких у різкій формі висловив своє бачення перебігу розслідування кримінальних проваджень, дав свою критичну (негативну) оцінку діями (бездіяльності) службовим особам Полтавської обласної прокуратури, заявив вимоги, виконання яких, на його думку, має виправити ситуацію.
Отже, надіслання відповідачем скарг з урахуванням їхнього змісту і адресатів правильно оцінено судами як реалізацію ним свого права на звернення, передбаченого у статті 40 Конституції України та Законі України «Про звернення громадян».
За таких обставин правильним є висновок місцевого суду, з яким погодився апеляційний суд, про відмову у задоволенні вказаного позову, оскільки оспорювана позивачем інформація не може вважатися недостовірною або відомостями, які порочать честь, гідність та ділову репутацію позивача, оскільки у цьому випадку має місце реалізація відповідачем конституційного права на звернення, а не поширення недостовірної інформації.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).
Суди першої та апеляційної інстанцій, встановивши належним чином обставини цієї справи на підставі наявних доказів, дійшли правильних висновків про відмову у задоволенні позовних вимог Полтавської обласної прокуратури.
Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги щодо ухвалення оскаржуваних рішень без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 24 грудня 2021 року у справі № 757/9133/18-ц, оскільки висновок у цій справах і у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
У справі № 757/9133/18-ц Верховний Суд, залишаючи без змін судові рішення, погодився із ними, що ТОВ «Інформаційне агенство «УНН» поширило інформацію, викладену у назві та тексті статті «ІНФОРМАЦІЯ_2»серед невизначеного кола осіб, розмістивши в мережі Інтернет на сайті www.unn.com.ua у вільному доступі, яка стосується безпосередньо позивача, яка містить фактичні твердження, не є оціночними судженнями і не відповідає дійсності (є недостовірною) та порушує особисті немайнові права позивача. Суди дійшли обґрунтованого висновку, що зазначена в статті інформація носить стверджувальний характер, вказані в ній тези можна перевірити на відповідність її реаліям, стаття не містить жодних посилань, обмовок щодо припущень, власного тлумачення або викладення інформації через власні погляди автора з використанням мовно-стилістичних засобів. Позивач є платником аліментів на свою неповнолітню дочку. Виконавче провадження, за яким позивач сплачує аліменти, відкрито відділом державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції. Заборгованість за аліментами відсутня, позивач є боржником у іншому виконавчому проваджені за категорією «стягнення коштів», де стягувачем є ОСОБА_4. На сайті Єдиного реєстру боржників є дві категорії розподілення боржників: «Пошук боржників» та «Заборгованість за аліментами». У категорії «Заборгованість по аліментах» прізвище позивача відсутнє. Інформація, поширена ТОВ «Інтернет Інвест», міститься в загальній категорії та стосується не стягнення аліментів, а стягнення коштів. 
Таким чином, немає підстав вважати, що суди у справі, що переглядається, не врахували висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладений у наведеній як приклад постановікасаційного суду, оскільки у цій постанові, та у справі, що є предметом перегляду, відмінними є, зокрема, встановлені фактичні обставини.
Інші аргументи касаційної скарги позивача є ідентичними доводам його апеляційної скарги, яким суд апеляційної інстанції надав належну оцінку і його висновки є достатньо аргументованими. У зв`язку із цим Верховний Суд вважає, що відсутні підстави повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів позивача та їх відображення в оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів першої та апеляційної інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків судів та за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Таким чином, доводи касаційної скарги, що стали підставою для відкриття касаційного провадження, не підтвердилися.
ЄСПЛ у своїх рішеннях вказував, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (справа «Пономарьов проти України»). Оскаржувані рішення відповідають вимогам вмотивованості.
Верховний Суд розглянув справу в межах доводів, наведених позивачем у касаційній скарзі, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, і підстав вийти за їх межі судом касаційної інстанції не встановлено.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).
Суди першої та апеляційної інстанцій повно встановили обставини справи на підставі належної оцінки наявних у справі доказів, визначили норми права, які підлягали застосуванню.
У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.
Щодо судових витрат
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Полтавської обласної прокуратури залишити без задоволення.
Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 02 липня 2021 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 14 листопада 2022 року залишити залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає. 
 
Судді: | В. М. Ігнатенко   С. О. Карпенко   В. А. Стрільчук