КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
 
апеляційне провадження №22-ц/824/1336/2023
справа №756/80/18

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2023 року                                                                                                         м.Київ
 
 Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
судді-доповідача   Поліщук Н.В.
суддів                                   Нежури В.А., Соколової В.В.
за участю секретаря судового засідання Чепур Н.К.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за апеляційною скаргою адвоката Кишені Володимира Сергійовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 25 травня 2022 року, ухвалене під головуванням суддів Журавського В.В.,
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Служба у справах дітей Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання дитини,-
 
встановив:
В січні 2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом, уточненим в ході розгляду справи, до ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання дитини. 
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачка перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 . Від шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася дочка ОСОБА_4 .
Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 04 травня 2017 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано.
З моменту народження дитини відповідач фактично ухилявся від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, не виявляв щодо дитини батьківської уваги та турботи. Вказує, що після розірвання шлюбу ОСОБА_3 не проживає разом із ОСОБА_2 та малолітньою ОСОБА_4 , з дитиною не спілкується, не цікавиться її життям та не забезпечує дитину всім необхідним для існування. Про фізичний і духовний розвиток дитини відповідач не піклується, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання, не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу. Тобто ОСОБА_3 ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини.
Мотивуючи наведеним, позивачка просить суд позбавити ОСОБА_1 батьківських прав відносно дочки ОСОБА_4 , а також стягнути з нього аліменти на утримання малолітньої дочки у розмірі частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та до досягнення дочкою повноліття.
Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 25 травня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено, вирішено:
позбавити ОСОБА_1 батьківських прав відносно малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ;
стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частини заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше 50% мінімального прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову 26 березня 2018 року та до дня досягнення дитиною повноліття.
Розподілено судові витрати.
Не погодившись з ухваленим рішенням в частині позбавлення батьківських прав, адвокатом Кишенею В.С., який діє в інтересах ОСОБА_1 , подано апеляційну скаргу. Уважає рішенням незаконним, таким, що ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. 
В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що доводи позовної заяви про те, що ОСОБА_1 фактично ухилявся від виконання своїх батьківських обов`язків не відповідають дійсності. Зазначає, що дитина після розлучення позивачки з відповідачем залишилася проживати разом з матір`ю, що з огляду на вік доньки та її потреби, відповідач вважав це правильним.
Зазначає, що спочатку ОСОБА_5 часто приїздив до будинку позивачки, проте до квартири вона його не впускала, побачитися з дитиною не дозволяла. Відповідач уважав, що це наслідок образи на нього та не наполягав на побаченнях з дитиною, розуміючи, що це тимчасово і з часом ситуація зміниться. Вказує, що купував іграшки доньці, залишав позивачці гроші з надією, що ситуація зміниться і позивач надасть змогу повноцінно спілкуватись з донькою. Разом з тим, відповідач не бажав породжувати конфлікти з позивачем та ділити дитину, наносячи їй травми.
Вказує, що показання свідка не можна брати до уваги, оскільки вони ґрунтуються виключно на даних, що розповідала позивачка.
Вказує, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці.
Вказує, що суд першої інстанції не врахував, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, необхідність застосування якого за обставинами цієї справи не доведено; належних та допустимих доказів ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, які могли б бути законною підставою для позбавлення його батьківських прав відносно доньки, позивачем не надано.
Мотивуючи наведеним, просить суд апеляційної інстанції рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області в частині позбавлення батьківських прав ОСОБА_6 відносно малолітньої ОСОБА_4 скасувати, ухвалити нове рішення в цій частині про відмову у задоволенні позову. Розподілити судові витрати.
В судовому засіданні в режимі відеоконференції адвокат Кишеня В.С., який діє в інтересах ОСОБА_6 , доводи апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити. При цьому, вказав, що відповідач разом із дитиною від іншого шлюбу та дружиною наразі перебуває за межами України.
Позивач ОСОБА_2 та її представник - адвокат Лукацька Л.Г., проти доводів апеляційної скарги заперечували, просили суд в задоволенні апеляційної скарги відмовити, рішення суду першої інстанції залишити без змін. Зазначили, що відповідач перебуває за межами України у зв`язку із порушеними стосовно нього кримінальними провадженнями.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.
Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до частини 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
З матеріалів справи установлено, що заочним рішенням Бориспільського міськрайонного суду 06 грудня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів задоволено. Позбавлено ОСОБА_3 батьківських прав відносно доньки ОСОБА_4 . Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання у розмірі 1/3 частини заробітку (доходу) (а.с.83-87).
Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 04 лютого 2021 року задоволено заяву ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення. Скасовано заочне рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 06 грудня 2018 року. (а.с.122-123).
Ухвалюючи рішення, що переглядається апеляційним судом, суд першої інстанції зробив висновок, що відповідач ухиляється від виконання ним батьківських обов`язків, що є підставою для задоволення позовних вимог щодо позбавлення батьківських прав. Відповідачем всупереч вимогам частини 1 та частини 6 статті 81 ЦПК України не надано доказів на підтвердження виконання ним батьківських обов`язків по відношенню до малолітньої дочки, зокрема і його прагнення брати участь у вихованні дитини, піклуватись про неї.
Щодо вимог про стягнення аліментів, суд першої інстанції вказав, що матеріалах справи відсутні докази, які підтвердили б те, що відповідач добровільно приймає участь в утриманні малолітньої дочки.
Рішення суду першої інстанції в частині стягнення аліментів не оскаржується, відтак апеляційним судом не переглядається.
Установлено, що з 09 серпня 2014 року по 15 травня 2017 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі. Заочним рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 04 травня 2017 року шлюб між сторонами розірвано (а.с.10).
Від шлюбу сторони мають малолітню дочку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується даними свідоцтва про народження НОМЕР_1 (а.с.11).
З даних свідоцтва про зміну імені НОМЕР_2 убачається, що ОСОБА_7 змінила прізвище на " ОСОБА_2". (а.с.12).
З даних акту обстеження житлово-побутових умов, складеного головним спеціалістом відділу соціально-правового захисту дітей Дудко Д.О. убачається, що з метою підготування висновку щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відносно малолітньої доньки ОСОБА_4 проведено обстеження умов проживання за адресою: АДРЕСА_1 .
Головним спеціалістом установлено, що під час обстеження в квартирі знаходились мати дитини, бабуся та ОСОБА_9 . Квартира спільно заселена. В квартирі дві кімнати та санвузол. Дівчинка з матір`ю займають окрему кімнату, яка облаштована розсувним диваном, шафою для одягу, тумбою. У іншій кімнаті проживають бабуся з дідусем, дана кімната облаштована розсувним диваном, столом, табуретками, духовою шафою, мікрохвильовою піччю, меблевою шафою. Бабуся та мати повідомили, що батько ОСОБА_9 її жодного разу не бачив, оскільки пішов з сім`ї ще до народження доньки. Санітарно-гігієнічні умови добрі. Створено належні умови для всебічного розвитку навчання та виховання дитини (а.с.47).
З даних висновку Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відносно малолітньої доньки ОСОБА_4 №104-3300 від 16 квітня 2018 року убачається, що на засіданні комісії від 12 квітня 2018 року ОСОБА_2 підтвердила своє бажання позбавити батька дитини батьківських прав та повідомила, що він покинув сім`ю ще коли вона перебувала на 5-му тижні вагітності і тому доньку не бачив жодного разу. Зазначила, що оскільки місця перебування батька дитини їй невідоме, вона не може зареєструвати доньку за місцем проживання, а також у майбутньому не може вирішувати інші юридичні питання стосовно ОСОБА_9 .
Оболонська районна в місті Києві державна адміністрація, як орган опіки та піклування, рекомендувала позбавити ОСОБА_3 батьківських прав відносно малолітньої доньки ОСОБА_4 (а.с.48-49).
З даних свідоцтва про шлюб НОМЕР_3 убачається, що 10 червня 2020 року ОСОБА_3 уклав шлюб із ОСОБА_10 , також змінив  прізвище " ОСОБА_11 " на " ОСОБА_12 " (а.с.140).
Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги, колегія суддів виходить з такого.
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).
Частиною 7 статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Згідно з частинами першою - четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.
Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.
Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько, можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.
Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).
Суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (§ 57, § 58).
У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100).
Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Як роз`яснено у пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Частинами четвертою-шостою статті 19 СК України передбачено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи .
Аналіз наведеної норми права свідчить про те, що висновок органу опіки та  піклування щодо розв`язання спору є дорадчим документом та не тягне за собою виникнення будь-яких прав чи обов`язків для суб`єктів відповідних правовідносин і не має обов`язкового характеру.
Подібний правовий висновок викладений у Постанові Верховного Суду від 16 лютого 2022 року справа № 742/710/19.
Судом установлено, що Оболонська районна в місті Києві державна адміністрація, як орган опіки та піклування, рекомендувала позбавити ОСОБА_3 батьківських прав відносно малолітньої доньки ОСОБА_4 .
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що позивачка у справі чинить перешкоди у спілкуванні відповідача з донькою, а тому він не виконує свої батьківські обов`язки, апеляційний суд зазначає про таке.
Відповідно до частин 1-2 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Частиною 1 статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною 1 статті 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.
Матеріали цивільної справи, не містять жодного доказу на підтвердження того, що позивачка у справі чинить перешкоди ОСОБА_1 у спілкуванні ї його донькою.
Зокрема, матеріали цивільної справи не містять відомостей про звернення ОСОБА_1 до органу опіки та піклування чи з позовом до суду про усунення перешкод у спілкуванні з донькою.
Окрім цього, апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідачем не подано до суду жодних доказів на спростування тверджень позивачки, апеляційна скарга посилань на такі докази  також не містить.
При цьому, представником відповідача підтверджено, що наразі відповідач проживає із родиною за межами України, тобто відповідачем свідомо обрано такі життєві умови, за якими його участь у вихованні дитини не може бути достатньою, що в свою чергу свідчить про його ухилення від виконання батьківських обов`язків в розумінні статті 164 СК України.
Поряд з цим, позивачка за вказаних обставин позбавлена можливості вирішити ті питання щодо дитини, які пов`язані із наданням згоди обох батьків.
Доводи апеляційної скарги в тій частині, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, апеляційний суд відхиляє та враховує, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
У цій справі не установлено обставин, які давали б підстави для висновку про можливість змінити ставлення відповідача до виховання дитини, протягом розгляду справи в суді відповідачем не вчинено жодних активних дій, направлених на підтримання зв`язку із дитиною та виконання свого батьківського обов`язку. Окрім того, перебування відповідача за межами України унеможливлює покладення на органи опіки та піклування контролю за виконанням ним батьківських обов`язків.
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та на їх правильність не впливають.
Порушень норм процесуального права, які давали б підстави для скасування рішення суду першої інстанції, колегією суддів не установлено.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд -
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу адвоката Кишені Володимира Сергійовича, який діє в інтересах ОСОБА_6 , залишити без задоволення.
 
Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 25 травня 2022 року в оскарженій залишити без змін.
 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
 
Повний текст постанови складено 13 квітня 2023 року.

 
Суддя-доповідач                                                   Н.В. Поліщук

Судді                                                                                   В.А. Нежура

                                                                                              В.В. Соколова