Номер провадження: 22-ц/813/1031/23 
Справа № 947/17979/20
Головуючий у першій інстанції Калашнікова О. І.
Доповідач Вадовська Л. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       23.03.2023 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів:
головуючого (судді-доповідача) - Вадовської Л.М., 
суддів - Сєвєрової Є.С., Цюри Т.В.,
за участю секретаря - Поворозко І.Ю.,
переглянувши в режимі відеоконференції справу №947/17979/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 11 березня 2021 року у складі судді Калашнікової О.І., -
в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 , звернувшись 2 липня 2020 року до суду з вищеназваним позовом, вказала, що на підставі нотаріально посвідченого 4 серпня 1998 року договору дарування є власником житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ; у вказаному будинку зареєстрована з 1998 року. Син ОСОБА_3 з сім`єю мешкав у будинку, після розірвання у 2005 році шлюбу колишня дружина сина ОСОБА_2 відмовилась звільнити будинок та продовжує в ньому проживати. Посилаючись на вказані обставини, порушення права власності на житловий будинок, не належність відповідача ОСОБА_2 до членів її сім`ї, відсутність згоди на подальше проживання відповідача в будинку, перешкоди у користуванні будинком, позивач ОСОБА_1 просила: 
усунути перешкоди у реалізації права користування житловим будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом позбавлення відповідача ОСОБА_2 права користування житловим будинком та виселення з будинку;
зняти відповідача ОСОБА_2 з реєстрації місця проживання у житловому будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с.1-4). 
Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси від 16 липня 2020 року відкрито провадження у справі (т.1 а.с.27-28).
Відповідач ОСОБА_2 позов не визнала, зазначивши у відзиві, що перебувала в шлюбі з ОСОБА_3 з 1993 року, шлюб розірвано 18 січня 2005 року. В будинку крім позивача ОСОБА_1 зареєстровані її син ОСОБА_3 , вона ОСОБА_2 , онуки ОСОБА_4 , 1994 року народження, ОСОБА_5 , 2003 року народження. Вона ОСОБА_2 в будинку фактично проживає, утримує будинок, сплачує комунальні послуги, перешкод позивачу у користуванні будинком не створює, позивач проживає в іншому належному їй на праві власності житлі. Відповідач ОСОБА_2 зазначила, що вселилася в будинок в якості члена сім`ї сина позивача та зі згоди усіх проживаючих та зареєстрованих у будинку осіб, з огляду на що набула самостійне право користування будинком. Будинок є її єдиним місцем проживання, втрата житла є крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Крім того, раніше рішенням суду від 21 грудня 2005 року в справі №2-7653/2005 ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні вимог про усунення перешкод у користуванні власністю, виселення (т.1 а.с.50-55).
29 січня 2021 року позивач ОСОБА_1 подала заяву про зменшення позовних вимог, пославшись на зміну судової практики, відповідно до якої власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї та не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з спільне господарство, про усунення порушень свого права власності у будь-який час. Позивач зазначила, що відповідач не є членом її сім`ї, спільного господарства вони не ведуть, подальше проживання відповідача в будинку порушує її право власності на будинок, тому на вимогу її як власника майна право відповідача на користування чужим майном підлягає припиненню. Позивач ОСОБА_1 остаточно просила: 
усунути перешкоди у користуванні житловим будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом виселення відповідача ОСОБА_2 з будинку (т.1 а.с.118-126; письмові пояснення: т.1 а.с.134).
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 11 березня 2021 року позов задоволено; виселено ОСОБА_2 з житлового будинку житловою площею 12,6 кв.м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (т.2 а.с.124-128).
Висновок суду мотивовано тим, що сторони ніколи разом не проживали та не вели спільного господарства, будинок має одну житлову кімнату, тому разом сторони проживати не можуть; що відповідач тривалий час користується будинком та без згоди власника здійснила прибудови, на які правовстановлюючі документи відсутні. Раніше у 2005 році суд відмовив у виселенні зваживши на інтереси дітей, які при розірванні шлюбу залишилися проживати з матір`ю, проте наразі діти стали дорослими та з 2018 року проживають з батьком. Судова практика суттєво змінилася, така направлена на захист власника, який вправі вимагати припинення права відповідача користування чужим майном. Відповідач не є членом сім`ї власника будинку та на протязі більше 15 років безпідставно продовжує користуватися чужим майном.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 20 квітня 2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення суду.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати повністю і ухвалити нове рішення про відмову в позові (т.2 а.с.130-139).
За змістом вимог апеляційної скарги незаконність і необґрунтованість рішення з підстав неправильного застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права полягає в наступному. Будинок у 1998 році було набуто по договору дарування у власність ОСОБА_1 , договір купівлі-продажу будинку чоловік ОСОБА_3 умисно не оформив, чим позбавив її частки у спільному майні подружжя. У будинку крім власника ОСОБА_1 зареєстровані син власника ОСОБА_3 , онуки та вона як колишня дружина сина. Про будинок дбала, здійснила прибудову, технічні характеристики будинку змінилися, вартість поліпшень складає 2,49 мільйонів гривен. Судовий процес про виселення фактично ініціював колишній чоловік ОСОБА_3 задля заволодіння зробленими нею за власні кошти поліпшеннями та прибудовою. Суд безпідставно звільнив позивача від обов`язку доказування, докази вчинення перешкод у користуванні позивачем будинком чи докази інших порушень права власності позивача відсутні. Заява про зменшення розміру позовних вимог по суті є заявою про зміну підстав та предмету позову, така заява подана з порушенням встановленого законом строку, тому задоволення заяви має наслідком ухвалення неправильного по суті судового рішення. Суд не застосував позовну давність, про яку відповідачем було заявлено у судових дебатах. Вирішуючи спір на підставі статті 406 ЦК України, суд не заважив на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє відповідача права користування займаним приміщенням, що спір мав бути вирішений з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Позивач має інше житло, тому необхідності проживати у будинку не має, натомість відповідач іншого житла не має, втрата житла є крайньою формою втручання у право на повагу до житла. 
В апеляційній скарзі не зазначено нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_2 заперечення щодо змісту і вимог апеляційної скарги обґрунтовує тим, що відповідач не була та не є членом сім`ї позивача, тому правовідносини не можуть регулюватися ЖК України, з чим суд визначився правильно. Конфлікт є не вирішеним з 2005 року, позивач не надавала згоди відповідачу надалі проживати в будинку, позивач є особою похилого віку і досить тривалий час не може користуватися будинком. Доводи про зміну предмету та підстав позову є не прийнятними, суд застосував закон, який підлягає застосуванню до спірних правовідносин. Позовна давність до вимог власника нерухомого майна щодо захисту права власності не застосовується. Суд виселив відповідача з будинку, що має житлову площу 12,6 кв.м, у рішенні суду не йдеться про звільнення відповідачем прибудови до спірного будинку, яка на даний час в експлуатацію не введена (т.2 а.с.163-164).
Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з огляду на наступне.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є власником житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та складається в цілому з одного кам`яного житлового будинку житловою площею 12,6 кв.м, надвірних споруд: літ. «Б» сарай, літ. «В» вбиральня, №1,2 огородження, І мостіння, розташованих на земельній ділянці площею 504 кв.м. Право приватної власності на вказане нерухоме майно набуто на підставі Договору дарування, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Столовою Т.В. 04 серпня 1998 року, зареєстрованого в реєстрі за №1102.
ОСОБА_1 в будинку АДРЕСА_2 (6-та станція Люстдорфської дороги) зареєстрована з 10 листопада 1999 року. 
ОСОБА_2 , 1970 року народження, перебувала з 1993 року у шлюбі з ОСОБА_3 , 1969 року народження; шлюб розірвано 18 січня 2005 року, про що в Книзі реєстрації шлюбів Відділом реєстрації актів цивільного стану Київського районного управління юстиції м. Одеси зроблено актовий запис за №33.
В будинку АДРЕСА_2 (6-та станція Люстдорфської дороги) з 9 липня 2004 року також зареєстровані: ОСОБА_3 , 1969 року народження, ОСОБА_2 , 1970 року народження, ОСОБА_4 , 1994 року народження, ОСОБА_5 2003 року народження, які є відповідно сином, невісткою, онуками власника житлового будинку ОСОБА_1 .
Власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб (ч.1 ст.383 ЦК України).
Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (ст.391 ЦК України).
У розумінні статті 391 ЦК України власник майна як позивач не зобов`язаний доводити неправомірність дій відповідача; власник має доказати факт існування перешкод у здійсненні користування та розпорядження майном. Для відмови у негаторному позові особа, яка створює перешкоди як то відповідач, має довести правомірний характер своєї поведінки.
Власником нерухомого майна як то житлового будинку АДРЕСА_3 (6-та станція Люстдорфської дороги) з 1998 року на підставі нотаріально посвідченого договору дарування є ОСОБА_1 . 
За поясненнями сторін до житлового будинку здійснено прибудову, проте правовстановлюючі документи на нерухоме майно, яке створено в результаті прибудови, відсутні.
У рішенні суду, про перегляд якого в апеляційному порядку подано апеляційну скаргу, йдеться про захист прав позивача ОСОБА_1 як власника житлового будинку АДРЕСА_3 , який нею набутий у власність у 1998 році на підставі договору дарування. 
Власник будинку ОСОБА_1 перешкоди у здійсненні належного їй права користування та розпорядження нерухомим майном доводить проживанням в будинку відповідача ОСОБА_2 , яка не є членом її сім`ї, не веде з нею спільне господарство, яка з 2005 року після розірвання шлюбу з сином власника будинку ОСОБА_3 не є, відповідно, й членом сім`ї ОСОБА_3 , яка після припинення шлюбу з сином власника житла не узгодила з власником житла своє подальше право користування чужим нерухомим майном як то житловим будинком ОСОБА_1 тощо.
Відповідач ОСОБА_2 проживала та була зареєстрована в будинку як дружина сина ОСОБА_2 ОСОБА_3 . До розірвання шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 власник будинку ОСОБА_2 надавала згоду сину та його членам сім`ї на користування належним їй будинком. Після 2005 року право ОСОБА_2 на подальше користування житловим будинком власник будинку не надавала, через суд вимагала виселити ОСОБА_2 . 
ОСОБА_2 не була і не є членом сім`ї власника будинку ОСОБА_8 .
ОСОБА_2 була членом сім`ї ОСОБА_3 до 2005 року, надалі стала колишнім членом сім`ї ОСОБА_3 , який не був та не є власником житлового будинку АДРЕСА_3 .
Отже, своє право користування нерухомим майном, що належить позивачу ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_2 має підтверджувати домовленістю між нею та власником будинку, оформленою договором чи іншим документом. 
Позивач ОСОБА_1 порушення права власності, за захистом якого звернулася до суду черговий раз у 2020 році, обґрунтовує відсутністю згоди на подальше проживання в будинку відповідача ОСОБА_2 , неможливістю користування та розпорядження будинком через проживання в будинку ОСОБА_2 .
Відповідач ОСОБА_2 не довела правомірність на час виникнення спору права користування будинком власника ОСОБА_1 , яка не надає згоди на подальше проживання в будинку відповідача.
Для захисту права власності ОСОБА_8 на спірне нерухоме майно не має правового значення те, чи має ОСОБА_8 у власності інше нерухоме майно, чи проживала вона раніше у належному їй на праві власності будинку тощо. Власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб у будь-який час та на власний розсуд, рівно як і розпоряджатися належною їй власністю у будь-який час та на власний розсуд. 
Відповідач ОСОБА_2 не надала доказів належності їй на праві власності нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , тому посилання на те, що вона за власні кошти здійснила прибудову до будинку позивача ОСОБА_1 , сплачує комунальні послуги, доглядає за будинком тощо, тому не підлягає виселенню, не приймаються. 
Самочинне будівництво та його наслідки не є предметом спору у даній справі.
Конституційне положення про непорушність права власності відтворене у статті 321 ЦК України, відповідно до якої право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
       Право власності ОСОБА_1 на належне їй на підставі договору дарування нерухоме майно обмежено відповідачем ОСОБА_2 та підлягає захисту шляхом виселення ОСОБА_2 з належного ОСОБА_1 будинку, оскільки на подальше проживання ОСОБА_2 у будинку власник будинку ОСОБА_1 не надає. Докази на підтвердження подальшого правомірного користування ОСОБА_2 чужим майном відсутні. 
        ОСОБА_1 як власник нерухомого майна має право вимагати від осіб, які не є членами її сім`ї, а також які не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з нею, ведуть спільне господарство тощо, усунення порушень свого права власності у будь-який час.
       Непорушність права власності встановлена статтею 1 Протоколу першого до Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, згідно якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
        ОСОБА_1 є власником житлового будинку з 1998 року, право власності є обмеженим з 2005 року, на протязі 18 років власник нерухомого майна не може користуватися та розпоряджатися своїм майном, оскільки ОСОБА_2 , яка набула право користування житлом в силу шлюбу з сином власника житла, після припинення сімейних стосунків, не маючи згоди власника житла на подальше користування житлом, продовжує проживати у будинку і наміру звільняти такий не має.
Порушене право ОСОБА_1 захищено правильно виселенням ОСОБА_2 , такий спосіб захисту відповідає змісту порушеного права та забезпечить поновлення порушеного права. 
       Підстави для скасування рішення та ухвалення нового рішення про відмову в позові відсутні.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст.375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, суд –
п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 11 березня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
       Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
       Повний текст постанови складено 17 квітня 2023 року.

Головуючий Л.М.Вадовська

Судді Є.С.Сєвєрова 

Т.В.Цюра