ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2023 р. 	Справа № 440/996/21	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Макаренко Я.М.,
Суддів: Кононенко З.О. ,  Мінаєвої О.М. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної служби України з безпеки на транспорті на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 06.05.2022, головуючий суддя І інстанції: М.В. Довгопол, м. Полтава,  по справі № 440/996/21
за позовом               ОСОБА_1  
до              Державної служби України з безпеки на транспорті                      
про визнання протиправною та скасування постанови,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправною та скасування постанови Управління Укртрансбезпеки у Полтавській області № 092672 від 06.05.2019 про застосування адміністративно-господарського штрафу у розмірі 1700,00 грн.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 06.05.2022 позов ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправною та скасування постанови задоволено. 
Визнано протиправною та скасовано постанову Управління Укртрансбезпеки у Полтавській області від 06.05.2019 № 092672 про застосування до ОСОБА_1 адміністративно-господарського штрафу.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Державної служби України з безпеки на транспорті на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору в розмірі 908 грн 00 коп. (дев`ятсот вісім гривень нуль копійок) та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8 500 грн. 00 коп. (вісім тисяч п`ятсот гривень нуль копійок).
Не погодившись з вищевказаним рішенням суду першої інстанції, Державна служба України з безпеки на транспорті подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального та неправильне застосування судом норм матеріального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.
У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Враховуючи, що справа судом першої інстанції розглянута за правилами спрощеного провадження, в апеляційній скарзі відповідач не зазначає на необхідності витребування та дослідження доказів, які відсутні в матеріалах справи, характер спірних  правовідносин та предмет доказування у справі, яка відноситься до незначної складності, не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, то за таких обставин колегія суддів не вбачає підстав для задоволення клопотання відповідача про розгляд справи з викликом сторін та вважає за необхідне розглянути справу в порядку письмового провадження.
Колегія суддів, заслухавши доповідь обставин справи, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що вимоги апеляційної скарги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до свідоцтв про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_1 та НОМЕР_2 ОСОБА_1 є власником транспортного засобу марки DAF 95XF430 д.р.н.  НОМЕР_3 , а також напівпричепу бортового –Е марки VAN HOOL реєстраційний номер НОМЕР_4 .
З 13.09.2002 ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа - підприємець, з 15.02.2013 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань включено відомості про нього як фізичну особу-підприємця з відміткою про те, що свідоцтво про його державну реєстрацію вважається недійсним, запис № 25771750000011099, а з 10.06.2020 включено до ЄДР відомості про нього як фізичну особу-підприємця, запис № 25770170002011099, про що свідчить витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
11.04.2019 посадовими особами Управління Укртрансбезпеки у Миколаївській області згідно направлення на рейдову перевірку від 08.04.2019 № 003463 проведено перевірку додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом в пункті габаритно-вагового контролю, що знаходиться на а/д Н-24 «Благовіщенське-Миколаїв», км 211+920 м, та здійснено габаритно-ваговий контроль транспортного засобу автомобілю марки DAF реєстраційний номер НОМЕР_3 та напівпричепу бортового –Е марки VAN HOOL реєстраційний номер НОМЕР_4 , яким керував водій ОСОБА_2 .
За результатами перевірки складено акт № 108983 від 11.04.2019, в якому зафіксовано факт перевезення вантажу (насіння соняшнику) з перевищенням допустимих вагових обмежень, що є порушенням, відповідальність за яке передбачена статтею 60 Закону України "Про автомобільний транспорт", а саме: абз. 3 п. 1 - надання послуг з перевезення вантажу без оформлення документів, перелік яких визначений статтею 48 цього Закону, не оформлено дозвіл, який дає право на рух автомобільними дорогами України, або документ про внесення плати за проїзд великовагових транспортних засобів.
Під час здійснення контролю встановлено, що згідно свідоцтв про реєстрацію транспортного засобу власником транспортних засобів є ОСОБА_1 .
В акті перевірки зроблено відмітку, що водій ознайомлений із актом перевірки, але від підпису відмовився.
За наслідками перевірки також складено акт № 0006588 від 11.04.2019 про перевищення транспортним засобом нормативних вагових параметрів, в якому вказано, що фактична маса транспортного засобу склала 50,36 т за допустимої 40 т, довідку про результати здійснення контролю № 029648 від 11.04.2019 та розрахунок від 11.04.2019.
Управлінням Укртранбезпеки у Полтавській області 23.04.2019 за вих. № 5977/33/24 19 надіслано на адресу ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) повідомлення про розгляд справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт 06.05.2019 о 10.00 .
06.05.2019 Управлінням Укртрансбезпеки у Полтавській області прийнято постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу № 092672, якою за результатами розгляду справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт до ОСОБА_1 за надання послуг з перевезення вантажів без оформлення документів, передбачених статтею 48 Закону України "Про автомобільний транспорт", відповідальність за яке передбачено абз. 3 частини 1 статті 60 Закону України "Про автомобільний транспорт", застосовано штраф у розмірі 1700 грн.
Копію постанови надіслано ОСОБА_1 листом від 08.05.2019 № 9403/33/24-19.
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що адміністративно-господарські штрафи за порушення законодавства про автомобільний транспорт застосовуються виключно до автомобільних перевізників, а автомобільним перевізником згідно з товарно-транспортною накладною № ПМЗ0000083 від 09.04.2019 є ФОП  ОСОБА_3 , а не ОСОБА_1 , тому застосування адміністративно-господарського штрафу за надання послуг з перевезень пасажирів та вантажів без оформлення відповідних документів до ОСОБА_1 є безпідставним та суперечить конституційному принципу індивідуальної відповідальності.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Засади організації та діяльності автомобільного транспорту визначені Законом України від 05.04.2001 № 2344-ІІІ «Про автомобільний транспорт». Цей Закон регулює відносини між автомобільними перевізниками, замовниками транспортних послуг, органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, пасажирами, власниками транспортних засобів, а також їх відносини з юридичними та фізичними особами - суб`єктами підприємницької діяльності, які забезпечують діяльність автомобільного транспорту та безпеку перевезень.
Відповідно до частини десятої статті 6 Закону № 2344-III на території України центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, у сфері міжнародних автомобільних перевезень здійснює: габаритно-ваговий контроль транспортних засобів у зонах габаритно-вагового контролю.
За текстом статті 1 Закону № 2344-III автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами.
Відповідно до статті 33 Закону № 2344-III автомобільним перевізником, що здійснює перевезення вантажів на договірних умовах, є суб`єкт господарювання, який відповідно до законодавства надає послугу згідно з договором про перевезення вантажу транспортним засобом, що використовується на законних підставах.
За текстом частини першої статті 34 закону № 2344-III автомобільний перевізник повинен: виконувати вимоги цього Закону та інших законодавчих і нормативно-правових актів України у сфері перевезення пасажирів та/чи вантажів; .
Відповідно до частини першої статті 47 Закону № 2344-III до внутрішніх перевезень вантажів відносяться перевезення вантажів між пунктами відправлення та призначення, розташованими в Україні, та комплекс допоміжних операцій, пов`язаних з цими перевезеннями, а також технологічні перевезення вантажів, що здійснюються в межах одного виробничого об`єкта без виїзду на автомобільні дороги загального користування.
До комплексу допоміжних операцій, пов`язаних із внутрішніми перевезеннями вантажів автомобільним транспортом, належать: завантаження та розвантаження автомобільних транспортних засобів; перевантаження вантажів на інший вид транспорту чи транспортний засіб; сортування, пакування, обмірювання та маркування вантажу; накопичення, формування або дроблення партій вантажу; зберігання вантажу; транспортно-експедиційні послуги.
Правила перевезень вантажів транспортними засобами затверджує центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері транспорту.
Відповідно до частини першої, другої статті 48 Закону № 2344-III автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення.
Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є:
для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством;
для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.
У разі перевезення вантажів з перевищенням габаритних або вагових обмежень обов`язковим документом також є дозвіл, який дає право на рух автомобільними дорогами України, виданий компетентними уповноваженими органами, або документ про внесення плати за проїзд великовагових (великогабаритних) транспортних засобів, якщо перевищення вагових або габаритних обмежень над визначеними законодавством становить менше п`яти відсотків (частина четверта статті 48 Закону № 2344-III).
За частиною другою статті 49 Закону № 2344-III водій транспортного засобу зобов`язаний: мати при собі та передавати для перевірки уповноваженим на те посадовим особам документи, передбачені законодавством, для здійснення зазначених перевезень .
Згідно з частинами першою, другою статті 50 Закону № 2344-III договір про перевезення вантажу автомобільним транспортом укладається відповідно до цивільного законодавства між замовником та виконавцем у письмовій формі (договір, накладна, квитанція тощо).
Відповідно до статті 909 Цивільного кодексу України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.
Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).
За текстом частини першої статті 60 Закону № 2344-III за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи за: перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтями 39 і 48 цього Закону, - штраф у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян;
Згідно з пунктами 3.1-3.5. пункту 3 Правил перевезення вантажів договори про перевезення вантажів автомобільним транспортом укладаються між фізичними та юридичними особами, які здійснюють автомобільні перевезення вантажів на комерційній основі (надалі - Перевізники), та вантажовідправниками або вантажоодержувачами (надалі - Замовники). Примірний договір про перевезення вантажів автомобільним транспортом у міському та міжміському сполученні (надалі - Договір) наведений в додатку 1.
Договір про перевезення вантажів може укладатися Перевізником з посередницьким підприємством, яке користується правами та несе обов`язки і відповідальність, що передбачені для вантажовідправників і вантажоодержувачів.
За текстом підпункту 10.1 пункту 10 Правил перевезення вантажів перевізники приймають вантажі для перевезення на підставі укладених Договорів із Замовниками згідно з заявками (додаток 1) або за разовими договорами (додаток 2).
За підпунктом 10.10 пункту 10 Правил перевезення вантажів за домовленістю сторін водій може виконувати обов`язки супровідника вантажів (експедитора).
За підпунктами 11.1, 11.3, 11.5 пункту 11 Правил перевезення вантажів основним документом на перевезення вантажів є товарно-транспортна накладна, форму якої наведено в додатку 7 до цих Правил.
Товарно-транспортну накладну суб`єкт господарювання може оформлювати без дотримання форми, наведеної в додатку 7 до цих Правил, за умови наявності в ній інформації про назву документа, дату і місце його складання, найменування (прізвище, ім`я, по батькові) Перевізника та/або експедитора, замовника, вантажовідправника, вантажоодержувача, найменування та кількість вантажу, його основні характеристики та ознаки, які дають можливість однозначно ідентифікувати цей вантаж, автомобіль (марка, модель, тип, реєстраційний номер), причіп/напівпричіп (марка, модель, тип, реєстраційний номер), пункти навантаження та розвантаження із зазначенням повної адреси, посади, прізвища та підписів відповідальних осіб вантажовідправника, вантажоодержувача, водія та/або експедитора.
Товарно-транспортну накладну на перевезення вантажів автомобільним транспортом виписує Замовник (вантажовідправник) у трьох примірниках.
У разі використання товарно-транспортної накладної у паперовій формі перший примірник товарно-транспортної накладної залишається у Замовника (вантажовідправника), другий - водій (експедитор) передає вантажоодержувачу, третій примірник, засвідчений підписом вантажоодержувача, передається Перевізнику.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду у постанові від 18.06.2019 у справі № 802/1291/17-а наявність або відсутність у перевізника права власності на транспортний засіб не є беззаперечною умовою для притягнення суб`єкта господарювання до відповідальності за порушення вимог законодавства про автомобільний транспорт.
У постанові від 22.02.2023 по справі № 240/22448/20 Верховний Суд зазначив, що особа, яка не є автомобільним перевізником вантажу, щодо якого була оформлена товарно-транспортна накладна, не може нести відповідальності за порушення законодавства про автомобільний транспорт, передбаченої статтею 60 Закону № 2344-III.
У вказаній постанові від 22.02.2023 Верховний Суд зазначив, що автомобільний перевізник має використовувати транспортний засіб для перевезення вантажу на законних підставах. Проте автомобільним перевізником є той, хто за умовами договору (із замовником) про перевезення вантажу надає відповідну послугу (статті 33, 50 Закону № 2344-III), а не власник/користувач транспортного засобу.
Не без того, що надання цієї послуги може передбачати використання (на законних підставах) транспортного засобу, який належить іншій особі, але ця обставина не змінює правового статусу перевізника в цих правовідносинах, особливо коли йдеться про застосування відповідальності, передбаченої статтею 60 Закону № 2344-III. Тому автомобільний перевізник не може визначатися тільки на підставі реєстраційних документів на транспортний засіб (адже такі дані не завжди можуть збігатися).
З матеріалів даної справи вбачається, що згідно з товарно-транспортною накладною - №ПМЗ0000083 від 09.04.2019, на підставі якої здійснювалося перевезення вантажу, перевізником вказано ФОП  ОСОБА_4 , вантажовідправник – ТОВ "Кернел -Трейд", вантажоодержувач – ПрАТ "Кернел-Груп".
Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_3 зареєстрований як фізична особа-підприємець 21.03.2018 з основним видом діяльності 49.41 - вантажний автомобільний транспорт.
Згідно з поясненнями позивача ФОП ОСОБА_3 отримав у безоплатне тимчасове користування вантажний автомобіль DAF д.н.з.  НОМЕР_3 у відповідності до договору позички транспортного засобу від 11.03.2019, оригінал якого не зберігся з огляду на пожежу у транспортному засобі, задокументовану відповідним актом.
Таким чином, ОСОБА_1 є лише власником транспортного засобу марки DAF 95XF430 д.р.н. НОМЕР_3 , а також напівпричепу бортового – Е марки VAN HOOL реєстраційний номер НОМЕР_4 . Натомість автомобільним перевізником згідно з товарно-транспортною накладною №ПМЗ0000083 від 09.04.2019 є ФОП  ОСОБА_3 .
У відповідності до ст. 909 УК України укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами). За приписами  пункту 11 Правил перевезення вантажів основним документом на перевезення вантажів є товарно-транспортна накладна, яка виписується замовником.
При цьому, замовник складаючи товарно-транспортну накладну №ПМЗ0000083 від 09.04.2019 перевізником зазначив саме ФОП  ОСОБА_3 , а не позивача.
Доказів в спростування вказаних обставин відповідачем не надано.
Отже, відповідачем не доведено, що позивач був належним суб`єктом відповідальності, в розумінні ст. 33 Закону від 05.04.2001 № 2344-ІІІ, за порушення норм ст. 48 цього Закону, встановлене за результатами габаритно-вагового контролю на а/д Н-24 «Благовіщенське-Миколаїв», км 211+920 м. 
Тому, суд першої інстанції дійшов правильних висновків, що постанова Управління Укртрансбезпеки у Полтавській області про застосування адміністративно-господарського штрафу № 092672 від 06.05.2019 підлягає скасуванню.
При цьому колегія суддів вважає безпідставними доводи відповідача в апеляційній скарзі про те, що під час проведення перевірки водій не надав контролюючим особам Управління Укртрансбезпеки тимчасовий реєстраційний талон, а пред`явив свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, виходячи з наступного.
Згідно з п. 2.2. Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306, власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб.
Відповідно до абзацу 4 пункту 16 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів (в редакції, чинній на час спірних правовідносин), за бажанням власника транспортного засобу - фізичної особи надати право керування таким засобом іншій фізичній особі чи за бажанням фізичної або юридичної особи, якій власник транспортного засобу передав у встановленому порядку право користування і (або) розпорядження транспортними засобами, сервісний центр МВС видає за зверненням такого власника тимчасовий реєстраційний талон на строк, зазначений у його заяві, або документах, які підтверджують право користування і (або) розпорядження транспортним засобом.
Аналіз наведених правових норм свідчить, що право керування (користування) транспортним засобом оформлюється тимчасовим реєстраційним талоном за бажанням власника транспортного засобу - фізичної особи або фізичної чи юридичної особи, якій передано право користування транспортним засобом.
Водночас за положеннями ПДР власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, лише передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб.
Отже, відсутність тимчасового реєстраційного талону на транспортний засіб не свідчить про те, що транспортний засіб не міг бути переданий у користування власником іншій особі та не може бути безумовною підставою для висновку про те, що власник транспортного засобу є автомобільним перевізником.
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції в цій частині не спростовують, а тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції щодо розгляду позовних вимог ОСОБА_1 по суті не вбачається.
Відтак, на думку колегії суддів, суд першої інстанції в цій частині прийняв законне і обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права та дійшов вірного висновку про задоволення позову ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправною та скасування постанови.
Щодо доводів апеляційної скарги про протиправність задоволення судом першої інстанції вимог про стягнення на користь позивача витрат на правову допомогу у сумі 8 500,00 грн колегія суддів зазначає наступне.
Однією з основних засад (принципів) адміністративного судочинства є відшкодування судових витрат осіб, на користь яких ухвалене судове рішення (п. 10 ч. 3 ст. 2 КАС України).
Метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої прийняте рішення понесених збитків, але і у певному сенсі має спонукати суб`єкта владних повноважень утримуватися від вчинення дій, що в подальшому спричиняють необхідність поновлення порушених прав та інтересів фізичних та юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин.
Такий висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною Верховним Судом у постановах від 21.08.2020 по справі № 520/2915/19 та від 21.10.2021 по справі № 420/4820/19.
При цьому, в розрізі вимог п. 2 ч. 9 ст. 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.
Вказаний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц.
Окрім того, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
Вищевказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного суду, висловленою в постанові від 23.04.2019 по справі № 826/9047/16.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду, яка була викладена в постанові від 02.09.2020 по справі № 826/4959/16 вирішенню питання про розподіл судових витрат передує врахування судом, зокрема, обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору, значення справи для сторін. При цьому, принципи обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору повинні розглядатися у тому числі через призму принципу співмірності, який, як вже було зазначено вище, включає у себе такі критерії: складність справи та виконаних робіт (наданих послуг); час, витрачений на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих послуг та виконаних робіт; ціна позову та (або) значення справи для сторони.
Колегія суддів, дослідивши матеріали даної справи, вважає, що заявлена позивачем сума витрат на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції у розмірі 8 500,00 грн є завищеною та такою, що не є співмірною із складністю справи, роботою (наданими послугами); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, оскільки як вбачається з матеріалів даної справи розгляд даної справи в суді першої інстанції відбувався в порядку спрощеного провадження; заявлена сума вказаних витрат в 5 разів перевищує суму штрафу, що є предметом спірних правовідносин; сума, яка заявлена до відшкодування позивачу не є належним чином обґрунтованою на предмет її розміру.
Відповідно доводи позивача та висновки суду першої інстанції щодо обґрунтованості суми витрат на професійну правничу допомогу за представництво у суді першої інстанції у розмірі 8 500,00 грн є помилковими та необґрунтованими.
При цьому, враховуючи принципи обґрунтованості, пропорційності та співмірності витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів вважає, що належною сумою витрат на професійну правничу допомогу, яка підлягає стягненню з Державної служби України з безпеки на транспорті є сума у розмірі 4 500,00 грн.
З урахуванням наведеного вище, колегія суддів вважає, що вимога апеляційної скарги про зменшення розміру витрат на правову допомогу у суді першої інстанції, що підлягають стягненню на користь позивача, підлягають задоволенню.
Відповідно до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Згідно п. 4 ч. 1 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Враховуючи вищезазначене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 06.05.2022 скасувати в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 4 000,00 грн., в іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін. 
Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті - задовольнити частково.
Рішення  Полтавського окружного адміністративного суду від 06.05.2022 по справі № 440/996/21 - скасувати в частині стягнення  за рахунок бюджетних асигнувань Державної служби України з безпеки на транспорті на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 4000 грн.  (чотири тисячі гривень).
В іншій частині рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 06.05.2022 – залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 	(підпис)	Я.М. Макаренко 	
Судді	(підпис)  (підпис) 	З.О. Кононенко    О.М. Мінаєва