Дата документу 24.05.2023 Справа № 326/2335/21

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний №326/2335/21         Головуючий у 1-й інстанції: Каряка Д.О.
Провадження №22-ц/807/162/23         Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2023 року м. Запоріжжя
Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого,судді-доповідача  суддів:    за участю секретаря  	Подліянової Г.С., Гончар М.С., Кочеткової І.В.,  Камалової В.В.,  	

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Запорізькій області на рішення Приморського районного суду Запорізької області від 14 січня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Запорізькій області про зняття арешту з майна та виключення запису з реєстру, - 

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Запорізькій області про зняття арешту з майна та виключення запису з реєстру.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначив, що 22 листопада 2011 року слідчим СУ ГУМВС України в Запорізькій області було винесено постанову № 6/227 про накладення арешту на нерухоме майно, що належить йому на праві власності, в рамках кримінального провадження № 12013080340000148, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 382 КК України. 22 листопада 2011 року до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна було внесено відповідний запис про реєстраційний номер такого обтяження: 11873616.

Постановою заступника Токмацького міжрайонного прокурора Саврана О.М. від 16 квітня 2015 року кримінальне провадження № 12013080340000148 за ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 382 КК України було закрито у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу кримінальних правопорушень. 

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області у справі № 328/1495/15-к від 01 липня 2015 року апеляційну скаргу голови комісії з припинення ДП СП «Надія» залишено без задоволення, а ухвалу слідчого судді Токмацького районного суду Запорізької області від 11 червня 2015 року, якою відмовлено в задоволенні скарги голови комісії з припинення  Державного підприємства «Сільськогосподарське підприємство «Надія» на постанову заступника Токмацького міжрайонного прокурора Саврана О.М. від 16 квітня 2015 року про закриття кримінального провадження № 12013080340000148, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 382 КК України залишено без змін.

12 листопада 2021 року ОСОБА_1 звернувся засобами «Укрпошта» до відповідача з заявою про скасування постанови слідчого № 6/227 від 22 листопада 2011 року про накладення арешту на майно, що належить йому на праві власності. Станом на день звернення до суду жодної відповіді він не отримав. Кримінальне провадження в рамках якого було слідчим винесено постанову № 6/227 від 22 листопада 2011 року є закритим, з цього часу минув великий часовий термін понад 6 календарних років, при цьому судом не було вирішено питання про скасування арешту майна, що йому належить, наявності у державному реєстрі обтяжень запису, про накладення арешту на належне йому майно, що у сукупності перешкоджає йому у користуванні даним майном.

На підставі вищевикладеного, ОСОБА_1 просив суд скасувати арешт на нерухоме майно, що належить йому, накладений постановою слідчого СУ ГУМВС України в Запорізькій області Буланим Д.В. за № 6/227 від 22 листопада 2011 року. Виключити запис про реєстраційний номер обтяжень № 11873616 з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.

Рішенням Приморського районного суду Запорізької області від 14 січня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Скасовано арешт на нерухоме майно, що належить ОСОБА_1 , накладений постановою слідчого СУ ГУМВС України в Запорізькій області Буланого Д.В. за № 6/227 від 22 листопада 2011 року, в рамках кримінального провадження № 12013080340000148, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 382 КК України.
Виключено запис про реєстраційний номер обтяжень № 11873616 з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. 

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, Головне управління Національної поліції в Запорізькій області подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення Приморського районного суду Запорізької області від 14 січня 2022 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити у повному обсязі. 
        Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції  неповно з`ясував фактичні обставини справи, не надав належну оцінку всім доказам у справі, не взяв до уваги, що  позивачем до матеріалів позовної заяви не долучено документів, які б підтверджували право власності, або право законного володіння, розпорядження, користування майном. Зазначає,  що оскільки арешт майна було накладено у межах кримінальної справи за процедурою, визначеною кримінальним процесуальним законом, спір про право на майно між суб`єктами цивільних правовідносин відсутній, питання про скасування арешту підлягає вирішенню в порядку кримінального судочинства.

Відзиву на апеляційну скаргу в порядку ст. 360 ЦПК України, до суду не надходило.Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Учасники справи, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, що підтверджується наявними в матеріалах справи довідкою про доставку судової повістки в електронний кабінет Головного управління Національної поліції в Запорізькій області ( а.с. 196-198), ОСОБА_1 повідомлений через оголошення про виклик до суду на сайті Запорізького апеляційного суду, оскільки знаходиться на окупованій території (а.с.194) до апеляційного суду не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, будь яких клопотань про відкладення розгляду справи не надали.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином провідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Зважаючи на вказане, колегія у відповілдності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України ухвалила здійснювати апеляційний розгляд у відсутності учасників справи.

В силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню. 

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частні або зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам в повній мірі не відповідає.

Задовольняючи позов про зняття арешту з майна та виключення запису з реєстру, суд першої інстанції виходив з того, що в рамках кримінальної справи було накладено арешт на все нерухоме майно, належне ОСОБА_1 , кримінальна справа стосовно ОСОБА_1 закрита, однак арешт знятий не був, тому перебування належного ОСОБА_1 нерухомого майна під арештом позбавляє останнього можливості вільно володіти та розпоряджатися цим майном.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може повністю погодитись, виходячи з наступного. 

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. 

Судом встановлено, що 22 листопада 2011 року постановою слідчим СУ ГУМВС України в Запорізькій області Буланим Д.В. № 6/227 накладено арешт на все нерухоме майно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 22 листопада 2011 року до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна було внесено відповідний запис про реєстраційний номер такого обтяження: 11873616, зареєстровано реєстратором: Запорізька філія державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України (а.с.126-128).

Постановою заступника Токмацького міжрайонного прокурора Саврана О.М. від 16 квітня 2015 року кримінальне провадження № 12013080340000148 за ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 382 КК України було закрито у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу кримінальних правопорушень. 

Відповідно до ухвали Апеляційного суду Запорізької області у справі № 328/1495/15-к від 01 липня 2015 року залишено без змін ухвалу слідчого судді Токмацького районного суду Запорізької області від 11 червня 2015 року, якою відмовлено в задоволенні скарги голови комісії з припинення Державного підприємства «Сільськогосподарське підприємство «Надія» на постанову заступника Токмацького міжрайонного прокурора Саврана О.М. від 16 квітня 2015 року про закриття кримінального провадження № 12013080340000148, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 382 КК України (а.с.132-153).

Відповідно до заяви ОСОБА_1 від 11 листопада 2021 року, останній звернувся засобами «Укрпошта» до слідчого СУ ГУМВС України в Запорізькій області Балана Д.В. з заявою про скасування постанови слідчого № 6/227 від 22 листопада 2011 року про накладення арешту на майно, що належить йому на праві власності. Станом на день звернення до суду жодної відповіді він не отримав. Кримінальне провадження в рамках якого було слідчим винесено постанову № 6/227 від 22 листопада 2011 року є закритим, з цього часу минув великий часовий термін понад 6 календарних років, при цьому судом не було вирішено питання про скасування арешту майна, що йому належить, наявності у державному реєстрі обтяжень запису, про накладення арешту на належне йому майно, що у сукупності перешкоджає йому у користуванні його майном (а.с.129-131).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 не оспорював законність і обґрунтованість арешту майна, а лише посилався на порушення його прав як власника майна та обмеження його у праві користуватися належним йому майном через існування арешту, накладеного слідчим у кримінальній справі, провадження в якій закрито.

На час звернення позивача із позовною заявою до суду за наявності арешту (обтяжень) накладеного на майно, порушується його право як власника, внаслідок чого він позбавлений змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном, враховуючи той факт, що у нього немає ніяких правових підстав для перебування його майна під арештом немає, тому позивач просить суд зняти арешт з нерухомого майна та виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна запис про обтяження за реєстраційним номером 11873616 від 22 листопада 2011 року.
Відповідно до довідки Державного підприємства «Національні інформаційні системи» Міністерства юстиції України № 51/32-05 від 24 травня 2023 року вбачається, що підставою для внесення до Реєстру заборон відомостей про накладення арешту на об`кти нерухомого майна ОСОБА_1 подавалась заява слідчого у зв`язку з накладенням ним арешту на об`єкти нерухомого майна, що узгоджується з п. 2.1.2 Положення, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 09 червня 1999 року № 31/5. Положенням не передбачалося надання інших супровідних документів, які б подавалися разом із заявою. Достатньою підставою для внесення запису про накладення арешту на об`єкт нерухомого майна була належним чином оформлена заява, що подавалась обтяжувачем на адресу реєстратора в паперовій або електронній формі. 
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
За частиною першою статті 16 ЦК України, частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
           Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення. 

Вказана кримінальна справа розглядалася за правилами КПК України 1960 року.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства, якими є цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, відповідним критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

У порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить підвалини справедливого суспільного ладу.

Захист цього права гарантовано статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Особи, які зазнають порушення права мирного володіння майном, відповідно до статті 13 Конвенції повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном.

Відповідно до статті 126 КПК України 1960 року, чинного на час накладення слідчим арешту на майно позивача, зазначений захід міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Як було визначено в цій же статті, накладений на майно арешт підлягав скасуванню органом досудового слідства, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба.

Правова природа арешту майна не змінилася і з прийняттям чинного КПК України, норми якого більш докладно регламентують мету, підстави й порядок застосування та скасування цього заходу забезпечення кримінального провадження.

Зокрема, згідно із статтею 170 КПК України завданнями арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Арешт майна має тимчасовий характер, і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження.

Після закриття кримінальної справи (винесеної за процедурою КПК України 1960 року) відповідне втручання у право власності фактично набуває свавільного характеру, й заінтересована особа правомірно розраховує на його припинення. Такі правомірні очікування ґрунтуються на закріпленому у статті 3 Конституції України, статті 13 Конвенції головному обов`язку держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність, утверджувати й забезпечувати права і свободи та надавати людині ефективний засіб їх юридичного захисту.

Водночас способів захисту права власника або іншого володільця, порушеного внаслідок неприйняття після припинення кримінальної справи обов`язкового процессуального рішення про скасування арешту майна,   у виниклих правовідносинах кримінальний процесуальний закон не передбачає.

Відповідно до пункту дев`ятого розділу XI "Перехідні положення" КПК України арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Ця норма узгоджується з вимогами частини першої статті 5 КПК України, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.

З огляду на зазначене на правовідносини, пов`язані з розв`язанням питання про припинення арешту майна позивача, поширюються норми КПК України 1960 року.

Проте положеннями цього Кодексу передбачалося прийняття рішення про зняття арешту з майна на стадії досудового слідства лише в межах провадження у кримінальній справі.

Шляхів виправлення помилки, допущеної слідчим, прокурором або судом у зв`язку з неприйняттям обов`язкового рішення про скасування арешту  майна, після припинення кримінальної справи, КПК України 1960 року не встановлював.

Згідно із статтею 174 КПК України як підозрюваний, обвинувачений, їх захисник або законний представник, так і інший власник або володілець майна вправі звернутися до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту майна, в тому числі на тій підставі, що в подальшому застосуванні відповідного заходу відпала потреба.

З урахуванням цього, а також тривалого періоду часу, що минув після закриття кримінального провадження стосовно позивача, вирішення питання про припинення втручання у право власності ОСОБА_1 шляхом звернення до слідчого або прокурора на підставі КПК України 1960 року не буде ефективним способом захисту порушеного права.

Крім того, позивач звертався з таким питанням, і незважаючи на наявність постанови слідчого СУ ГУМВС України в Запорізькій області від 22 литстопада 2011 року, таке звернення результатів не дало.

Разом із тим, слідчий суддя наділений повноваженнями вирішувати такі клопотання під час досудового розслідування, розпочатого шляхом внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань у порядку, встановленому чинним КПК України. Процедури вирішення означених питань за межами кримінального провадження, в тому числі у припиненій кримінальній справі, чинний Кодекс не передбачає.

Водночас слідчий суддя, як і інші органи державної влади та їх посадові особи, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України зобов`язаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Однією з загальних засад кримінального провадження згідно з пунктом другим частини першої статті 7, частиною першою статті 9 КПК України є законність, що передбачає обов`язок суду, слідчого судді, прокурора, керівника органу досудового розслідування, слідчого, інших службових осіб органів державної влади неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України, вимог інших актів законодавства.

Оскільки відповідно до вимог кримінального процесуального закону вирішення питання про зняття арешту з майна можливе лише в межах кримінального провадження, розгляд відповідного клопотання ОСОБА_1 за правилами кримінального судочинства вимагав би повторного порушення кримінальної справи стосовно нього. Проте початок нового розслідування додатково зумовить правову невизначеність у зв`язку з повторенням ризиків офіційної констатації злочинності поведінки позивача і таким чином призведе до погіршення її правового становища. Означений спосіб розв`язання порушеного ОСОБА_1 питання є недопустимим з точки зору досягнення мети захисту його прав та законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 28 КПК України 1960 року суд кримінальної юстиції компетентний розглядати цивільний позов лише разом із кримінальною справою, яка надійшла до суду з обвинувальним висновком, і лише у разі, якщо його заявляє особа, котра зазнала матеріальної шкоди від злочину і пред`являє вимогу про її відшкодування до обвинуваченого або до осіб, які несуть матеріальну відповідальність за його дії.

        ОСОБА_1   звернувся до суду з позовом не у зв`язку з завданням йому шкоди, а з підстави необґрунтованого обмеження його права власності рішенням слідчого.

За правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі N 372/2904/17-ц (провадження N 14-496цс18), нормативна неврегульованість порядку захисту права людини, яке очевидно безпідставно обмежується, не може виправдовувати відмову в його захисті. Зволікання з наданням ефективного засобу юридичного захисту тягне погіршення правового становища людини, яка зазнає негативних наслідків від перешкод в отриманні реальної можливості виправити помилку, та перебуває у стані невизначеності тривалий час.

Після припинення кримінальної справи арешт майна стає публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали. При цьому втрачається можливість застосування специфічного порядку скасування такого обтяження, зумовленого кримінальними процесуальними відносинами. Арешт майна у такому разі з заходу забезпечення кримінального провадження перетворюється на неправомірне обмеження права особи користуватися належним їй майном.

Водночас вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин.

Судом кримінальної юрисдикції повинні розглядатися скарги на законність і обґрунтованість арешту майна, розв`язання яких потребує перевірки наявності підстав і дотримання процедури, встановлених кримінальним процесуальним законом, тобто вирішення по суті питань, які безпосередньо стосуються порядку здійснення кримінального провадження.

Скасування арешту майна, накладеного слідчим у кримінальній справі, яку припинено, не пов`язане з оцінкою правомірності застосування органом досудового слідства такого заходу, а необхідність прийняття відповідного рішення є безспірною й безальтернативною з огляду на припинення кримінальних процесуальних правовідносин.

За таких обставин вирішення цього питання судом у порядку цивільного судочинства не призведе до заміщення ним функцій суду кримінальної юстиції та не може завдати шкоди інтересам кримінального провадження.

За висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі N 766/21865/17, провадження N 14-181цс19, якщо арешт, накладений на майно особи, щодо якої за КПК України 1960 року була порушена кримінальна справа, але надалі постанову про порушення кримінальної справи за тим же процесуальним законом суд скасував, не вирішивши питання про зняття зазначеного арешту, спір про звільнення цього майна з-під арешту слід розглядати за правилами цивільного судочинства.

У постанові від 30 червня 2020 року у справі N 727/2878/19 (провадження N 14-516цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що спори про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами КПК України 1960 року та незнятого за цим Кодексом після закриття кримінальної справи, слід розглядати за правилами цивільного судочинства. Натомість питання про скасування арешту майна, накладеного за правилами КПКУкраїни 2012 року та нескасованого після закриття слідчим кримінального провадження, має вирішувати слідчий суддя за правилами кримінального судочинства.

Встановивши факт закриття кримінального провадження стосовно ОСОБА_1 за правилами КПК України 1960 року та наявність записів у реєстрах про арешт, накладений за правилами КПК 1960 року, який не скасований, всього майна, належного позивачу, суд обґрунтовано констатували факт порушенням права позивача на мирне володіння своїм майном.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги є аналогічними відзиву на позовну заяву, яким суд надав належну оцінку, висновки суду першої інстанції є достатньо аргументованими. Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення в означеній частині, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду в цій частині.

Разом з тим, апеляційний суд не може погодитися з висновком суду першої інстанції, в частині виключення запису про державну реєстрації обтяження № 11873616 є Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна , з таких підстав.

За юридичною позицією Конституційного Суду України право на судовий захист як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя; відсутність такої можливості обмежує це право, яке за змістом частини другої статті 64 Конституції України не може бути обмежено навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану (абзац 15 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 07 травня 2002 року N 8-рп/2002).

Конституційний Суд України у Рішенні від 30 січня 2003 року N 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13).

Отже, ефективний спосіб захисту прав та інтересів особи в цивільному суді має відповідати таким вимогам: забезпечувати максимально дієве поновлення порушених прав за існуючого законодавчого регулювання; бути адекватним фактичним обставинам справи; не суперечити суті позовних вимог, визначених особою, що звернулася до суду; узгоджуватися повною мірою з обов`язком суб`єкта владних повноважень діяти виключно у межах, порядку та способу, передбаченого законом.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема у постанові Верховного Суду від 23 грудня 2021 року у справі N 480/4737/19.

У судовій практиці сформульована стала правова позиція, яка полягає у тому, що ефективним вважається такий спосіб захисту, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) відшкодування шкоди, заподіяної порушенням права; обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації - не відповідає завданню цивільного судочинства (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі N 705/552/15-а, постанови Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі N 826/14016/16, від 11 лютого 2019 року у справі N 2а-204/12, від 15 липня 2019 року у справі N 420/5625/18, від 11 лютого 2020 року у справі N 0940/2394/18).

У справі, що розглядається, позивач просив суд, зокрема виключити запис про реєстраційний номер обтяжень за реєстраційним N11873616 від 22 листопада 2011 року Запорізькою філією державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України 

У частині другій статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (у редакції, чинній до 16 січня 2020 року) унормовано порядок внесення записів до Державного реєстру прав, змін до них та їх скасування. Так, за змістом зазначеної норми, у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 01 січня 2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується.

Згідно із Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству", який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" викладено у новій редакції.

Так, відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (у редакції, чинній із 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Отже, у розумінні положень наведеної норми у чинній редакції (яка діяла на час ухвалення судових рішень у цій справі), на відміну від положень частини другої статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому, з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Водночас у пункті 3 розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству" унормовано, що судові рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що на момент набрання чинності цим Законом набрали законної сили та не виконані, виконуються в порядку, передбаченому Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" до набрання чинності цим Законом.

Отже, за змістом вказаної норми наразі виконанню підлягають судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Аналогічні правові висновки наведені у постановах Верховного Суду від 03 вересня 2020 року у справі N 914/1201/19, від 23 червня 2020 року у справах N 906/516/19, N 905/633/19, N 922/2589/19, від 30 червня 2020 року у справі N 922/3130/19, від 14 липня 2020 року у справі N 910/8387/19, від 20 серпня 2020 року у справі N 916/2464/19, від 03 лютого 2021 року у справі N 278/3367/19-ц, від 06 жовтня 2021 року у справі N 754/8547/19, від 22 березня 2023 року у справі N 462/6533/21.

Судом першої інстанції помилково не застосовано до спірних правовідносин положення частини третьої статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" та, як наслідок, застосовано неефективний спосіб захисту порушених прав позивача, що призвело до ухвалення судового рішення в цій частині позовних вимог, які не відповідають закону.

Враховуючи викладене, зміст оскаржуваного судового рішення дає підстави для висновку про те, що рішення Приморського районного суду Запорізької області від 14 січня 2022 року слід змінити на підставі статті 376 ЦПК України, а саме в частині вирішення позовних вимог про виключення запису про державну реєстрацію обтяження.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "РуїсТоріха проти Іспанії" (RuizTorijav. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Згідно з ч.ч. 1, п. 2 ч. 2, п. 13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі задоволення позову – на відповідача, у разі відмови в позові – на позивача. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

           Оскільки апеляційна скарга хоча і задоволена частково, проте оскаржуване рішення змінено лише в частині вирішення позовних вимог про виключення ( скасування) запису про державну реєстрацію обтяження, підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд, 
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Запорізькій області – задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду Запорізької області від 14 січня 2022 року у цій справі змінити в частині вирішення позовних вимог про виключення (скасування) запису про державну реєстрацію обтяження, виклавши його резолютивну частину у такій редакції:
      "Скасувати державну реєстрацію обтяження у вигляді арешту на  нерухоме майно,  яке зареєстровано за реєстраційним N 11873616 від 22 листопада 2011 року  реєстратором: Запорізька філія державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юститції України,  підстава обтяження: постанова 6/227. 22 листопада 2011 року, Слідчий СУ ГУМВС  в Запорізькій області Буланий Д.В., об`єкт обтяження: все нерухоме майно, власник:  ОСОБА_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , код:  НОМЕР_1 ,  АДРЕСА_1 , Обтяжувач: СУ ГУМВС України в Запорізькій області, Код: 085922187, Запорізька область, м. Запоріжжя, вул. Матросова, будинок 29, слідчий Буланий Д.В.». 

        В іншій частині рішення Приморського районного суду Запорізької області від 14 січня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повна постанова складена 26 травня 2023 року.
Головуючий, суддя 	Суддя	Суддя	
Подліянова Г.С.	Гончар М.С.	Кочеткова І.В.