справа № 373/1550/22                              головуючий у суді І інстанції  Лебідь В.В.
провадження № 22-ц/824/4801/2023      суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.

 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

18 травня 2023 року                                                                                               м. Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
 
головуючого судді -	Березовенко Р.В.,   	
суддів:	Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,  	
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, на заочне рішення Переяслав - Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 16 грудня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,-
В С Т А Н О В И В:
У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до суду та просить стягнути з відповідача ОСОБА_2 на свою користь заборгованість за договором позики № К111121-4 у формі розписки від 11.11.2021 в розмірі 142 540 грн. 09 коп. та понесені судові витрати в розмірі 1 425 грн 40 коп.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 11.11.2021 між позивачем ОСОБА_1, від імені якого діяв ОСОБА_3, та відповідачем ОСОБА_2 був укладений договір позики № К111121-4, відповідно до якого ОСОБА_1 позичив відповідачу кошти в сумі 80 836 грн. 80 коп. на строк до 11.05.2022. Відповідач зобов'язання за договором позики не виконав, кошти в повному обсязі не повернув, що змусило позивача звернутися до суду за захистом порушених прав.
Заочним рішенням Переяслав - Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 16 грудня 2022 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, - задоволено частково.
Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму заборгованості за Договором позики № К111121-4 від 11.11.2021 в загальному розмірі 70 424 (сімдесят тисяч чотириста двадцять чотири) грн. 16 коп., що складається з основної суми боргу в розмірі 70 183 (сімдесят тисяч сто вісімдесят три) грн. 80 коп. та 240 (двісті сорок) грн. 36 коп. неустойки.
Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1  судовий збір в розмірі 698 (шістсот дев'яносто вісім) грн. 45 коп.
Не погодившись із вказаним заочним судовим рішенням, позивач ОСОБА_1 апеляційну скаргу. 
У апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просив рішення суду першої інстанції скасувати та змінити рішення - стягнути з ОСОБА_2  залишок боргу за договором в сумі 106 971 грн. 90 коп. та 35 568 грн. 19 коп. - нараховану неустойку за договором, а разом - 142 540 грн. 09 коп. 
Обґрунтовує апеляційну скаргу тим, що у разі отримання в позику іноземної валюти позичальник зобов'язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів в іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов'язань в іноземній валюті, зокрема, позики, не суперечитимуть чинному законодавству. Апелянт, посилаючись на правові висновки Верховного Суду, викладені, зокрема, в постановах від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц, від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц наголошував на можливості ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті.
Щодо відхилення судом першої інстанції посилань позивача про те, що позичальник мав здійснити повернення суми заборгованості 11 січня 2022 року, оскільки це не узгоджується з умовами укладеного між сторонами договору, апелянт звертав увагу колегії апеляційного суду на правові висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 19 лютого 2020 року щодо того, що «оскільки договір встановлює окремі зобов'язання, які деталізують обов'язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов'язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.»
Окрім того, апелянт вказував, що у разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.
На думку апелянта, судом першої інстанції було порушено основну аксіому цивільного судочинства - jura novit curia -  «суд знає закон».
Ухвала про відкриття апеляційного провадження разом з апеляційною скаргою направлялися відповідачу на адресу, вказану у матеріалах справи, як останню відому адресу місця проживання відповідача, оскільки згідно з довідковою інформацією (а.с.15 зв.) відповідач там зареєстрований з 22.07.2019 року.
Поштова кореспонденція на ім'я відповідача повернулася до апеляційного суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».
Відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Отже, довідка поштового відділення з позначкою про неможливість вручення судової повістки у зв`язку «відсутній за вказаною адресою» вважається належним повідомленням сторони про судовий розгляд. 
Зазначене узгоджується із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постановах: від 09 серпня 2019 року у справі № 906/142/18, провадження № 12-109гс19; від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17, провадження № 14-507цс18 та постанові Верховного Суду від 10 травня 2023 року у справі № 755/17944/18 (провадження № 61-185св23).
Таким чином, апеляційним судом було вчинено всі можливі дії щодо повідомлення відповідача про відкриття апеляційного провадження в справі та право звернутися до суду з відзивом на апеляційну скаргу.
Однак відзив на апеляційну скаргу на адресу суду не надходив.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій  публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).
Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також, надав сторонам строк для подачі відзиву.
Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників. (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13ц).
Зважаючи на предмет, ціну спору  142 540 грн. 09 коп. та те, що дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом першої інстанції встановлено, що з оригіналу Договору позики № К111121-4 від 11.11.2021 (далі - Договір) вбачається, що 11 листопада 2021 року ОСОБА_1, від імені якого діє ОСОБА_3, на далі за текстом «позикодавець», з однієї сторони та з другої сторони - ОСОБА_2, надалі за текстом «позичальник» уклали договір про наступне: позикодавець передає у власність позичальнику, а позичальник приймає у власність від позикодавця грошові кошти в сумі 80 836 грн. 80 коп., що за курсом долару США на день укладення цього договору еквівалентно 3 062 долара США 00 центів, в свою чергу позичальник зобов'язується повернути позику у визначений цим договором строк. Згідно з визначеними цим договором умовами сторони домовились, що загальна сума в гривнях, яка підлягає поверненню у строки та в порядку передбаченому цим Договором буде 3062 долара США 00 центів, за курсом на дату здійснення платежу, не пізніше ніж через шість місяців з моменту укладення даного договору, тобто до 11.05.2022 включно. За домовленістю сторін позика є безпроцентною.
Аналогічні обставини містяться в розписці від 11.11.2021, укладеній між ОСОБА_1, та ОСОБА_2
Відповідно до п. 5 Договору позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві суму позики, відповідно до графіка повернення позичальником грошових коштів: 3 352, 80 грн до 11.12.2021 включно; 3 352,80 грн. до 11.01.2022 включно; 3 352,80 грн до 11.02.2022 включно; 3 352,80 грн до 11.03.2022 включно; 3 352,80 грн до 11.04.2022 включно; 64 072,80 грн до 11.05.2022 включно.
Пунктом 10 Договору передбачено, що позичальник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання за даним договором.
Відповідно до п. 11 Договору у разі прострочення виконання зобов'язання (несвоєчасне повернення позики або її чергової частини за графіком) позичальником за даним договором, позичальник зобов'язаний сплатити позикодавцю неустойку у розмірі 1 % від загальної суми заборгованості, за кожен календарний день існування простроченої заборгованості.
Із доданого до позову розрахунку заборгованості вбачається, що за період з 11.11.2021 по 07.09.2022 позичальником було сплачено 10 653,00 грн. (а.с. 8).
Інші відомості про повернення ОСОБА_2 коштів за договором позики матеріали справи не містять. Разом з цим, позичальником ОСОБА_2 зазначені обставини в установленому законом порядку не спростовано, й жодних доказів, які б свідчили про виконання взятих ним зобов'язань до матеріалів справи не додано.
Також, в матеріалах справи відсутні відомості про визнання договору недійсним чи про його розірвання.
Із матеріалів справи вбачається, що оригінал Договору позики та розписки про отримання ОСОБА_2 позики знаходяться в матеріалах справи (а.с. 33-34)
Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що укладений між сторонами Договір позики № К111121-4 від 11.11.2021 є дійсним, а відповідач ОСОБА_2 зобов'язання за цим договором в повному обсязі не виконав, кошти у вищезазначений строк не повернув. Суд прийняв до уваги подані позивачем докази, на підставі яких встановлені дані обставини справи, та вважав їх належними, допустимими, достовірними, а їх сукупність достатньою для встановлення обставин, що мають значення для справи. Між сторонами дійсно виникли правовідносини починаючи з 11 листопада 2021 року, що підтверджується укладеним Договором позики № К111121-4 від 11 листопада 2021 року та розпискою. Відповідно до умов Договору та розписки сума позики складає 80 836 грн. 80 коп. При цьому суд першої інстанції взяв до уваги, що за період з 11 листопада 2021 року по 07 вересня 2022 року позичальником було сплачено 10 653,00 грн., то заборгованість по договору становить 70 183 грн. 80 коп. (80 836,80 грн. з вирахуванням 10 653,00 грн.). Суд першої інстанції дійшов висновку, що з відповідача підлягає стягненню сума коштів в гривнях, оскільки кошти отримані у позику в гривнях, а не в іноземній валюті. Суд першої інстанції відхилив посилання позивача зазначені в розрахунку заборгованості про те, що позичальник мав здійснити повернення суми заборгованості 11 січня 2022 року, оскільки це не узгоджується умовами укладеного між сторонами договору, який передбачає повернення позики - до 11.05.2022 включно (п.1 Договору позики № К111121-4 від 11.11.2021). При цьому, після здійсненого судом першої інстанції перерахунку за допомогою калькулятора «Ліги Закон» розмір неустойки складає 240 грн. 36 коп.
Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, зважаючи на таке.
 
Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
 
Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
 
Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до положень статей 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).
Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
 
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.
Суд першої інстанції, встановивши, що між сторонами дійсно виникли правовідносини щодо позики починаючи з 11.11.2021, що підтверджується укладеним Договором позики № К111121-4 від 11.11.2021 та розпискою та те, що відповідач не в повному обсязі виконав умови укладеного з позивачем договору позики, оскільки у визначений сторонами у договорі строк кошти в повному обсязі не повернув, дійшов обґрунтованого висновку, що боржник зобов`язаний сплатити позивачу суму основного боргу, яка не була повернута та неустойку.
Поряд з цим, щодо визначення розміру заборгованості за договором позики, та доводу апелянта про необхідність стягнення суми позики в іноземній валюті із одночасним визначенням гривневого еквівалента вказаної суми, апеляційний суд зазначає таке.
Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. 
При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.
Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.
Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.
Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».
Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.
Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.
Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.
Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України.
У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.
Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.
Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.
Окрім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18).
З матеріалів справи вбачається, що позикодавець передав у власність позичальнику, а позичальник прийняв у власність від позикодавця грошові кошти в сумі 80 836 грн. 80 коп. із зазначенням еквіваленту в доларах США на день отримання позики, що становить 3 062 дол. США.
При цьому, пунктом 1 Договору сторони погодили, що поверненню за договором позики підлягає саме сума 3 062 дол. США у гривневому еквіваленті на дату здійснення платежу.
Тобто, у даному випадку у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, а отже, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, оскільки саме такий порядок її визначення  встановлений договором.
Враховуючи наведене, апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції, що у даному випадку поверненню підлягають грошові кошти у тому самому виді (розмірі), що були отримані в позику (за виключенням повернутих коштів), оскільки не передбачено здійснення їх розрахунку відповідно до еквіваленту іноземної валюти, оскільки такий висновок суперечить матеріалам справи та встановленим обставинам.
Таким чином, доводи апеляційної скарги в цій частині, на думку колегії суддів, заслуговують на увагу.
Встановивши, що за період з 11 листопада 2021 року по 14 лютого 2022 року позичальником було повернуто загалом 381 дол. США (127 х 3), що по курсу на день сплати кожного чергового платежу разом еквівалентно 10 653,00 грн., апеляційний суд дійшов висновку про стягнення з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 заборгованості з неповернутої позики в розмірі 2 681 дол. США (3062 - 381), що еквівалентно 106 971,90 грн. 
Що стосується доводів апеляційної скарги в частині стягнення неустойки, апеляційний суд виходить з наступного.
Відповідно до п. 11 Договору у разі прострочення виконання зобов'язання (несвоєчасне повернення позики або її чергової частини за графіком) позичальником за даним договором, позичальник зобов'язаний сплатити позикодавцю неустойку у розмірі 1 % від загальної суми заборгованості, за кожен календарний день існування простроченої заборгованості.
Відповідно до п. 5 Договору позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві суму позики, відповідно до графіка повернення позичальником грошових коштів: 3 352, 80 грн. (127 дол США) до 11.12.2021 включно; 3 352,80 грн. (127 дол США) до 11.01.2022 включно; 3 352,80 грн. (127 дол США)  до 11.02.2022 включно; 3 352,80 грн. (127 дол США) до 11.03.2022 включно; 3 352,80 грн. (127 дол США)  до 11.04.2022 включно та 64 072,80 грн. (2 427 дол. США) до 11.05.2022 включно.
Звертаючись до суду з позовом, позивач просив стягнути неустойку відповідно до пункту 11 Договору за період з 12 січня 2022 року по 24 лютого 2022 року, тобто за 44 календарні дні, виходячи з розміру заборгованості 80 836,80 грн., що на його думку становить 35 568,19 грн.  
Доводи апеляційної скарги в цій частині зводяться до того, що у разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася. 
 Окрім того, апелянт вказував «оскільки договір встановлює окремі зобов'язання, які деталізують обов'язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов'язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.»
Ухвалюючи рішення в цій частині суд першої інстанції, відхиливши розрахунок позивача, здійснив свій розрахунок за допомогою калькулятора «Ліги Закон» і визначив розмір неустойки 240,36 грн., без будь яких мотивів та обґрунтувань.
Враховуючи наведене, апеляційний суд частково погоджується з доводами апелянта про помилковість висновків суду першої інстанції в цій частині та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права. 
 
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що рішення суду першої інстанції в цій частині не відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України, щодо обґрунтованості, оскільки  судом першої інстанції було здійснено перерахунок неустойки за допомогою калькулятора «Ліги Закон», згідно якого розмір неустойки на думку суду становив 240 грн. 36 коп., без зазначення конкретного, детального розрахунку, внаслідок чого,  апеляційний суд позбавлений можливості перевірити його правильність.
Поряд з цим, з матеріалів справи вбачається, що внесення чергових платежів за січень та лютий 2022 року дійсно проводилося з затримкою. 
При цьому, матеріали справи не містять вимоги позивача, направленої до відповідача, щодо дострокового повернення, у зв'язку з порушенням умов договору, всієї суми боргу. 
Отже, доводи апелянта, що станом на 24 лютого 2022 року розмір заборгованості був 80 836, 19 грн. не заслуговують на увагу, оскільки станом на 24 лютого 2022 року заборгованості з погашення чергових щомісячних платежів у відповідача не було, а вимога про дострокове погашення боргу відповідачу не направлялася.
Поряд з цим, вбачається, що чергові платежі у розмірі 127 дол. США, що еквівалентно 3 352,80 грн., які були передбачені відповідно до графіку на 11 січня 2022 року та 11 лютого 2022 року, були сплачені відповідачем з простроченням, а саме 17 січня 2022 року (6 днів) та 14 лютого 2022 року (3 дні), відповідно.
Отже, неустойка за період з 12 січня 2022 року по 24 лютого 2022 року, буде становити: 
-               за січень - 7,62 дол. США (127 дол. США х 1% х 6 днів) х 39,90 грн. (курс НБУ на день проведення позивачем розрахунку), що еквівалентно 304,04 грн.; 
 
-               за лютий 2022 року - 3.81 дол. США (127 дол. США х 1% х 3 дні) х 39,90 грн. (курс НБУ на день проведення позивачем розрахунку), що еквівалентно 152.02 грн., що разом становить 456,06 грн.
 
Ухвалюючи рішення колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в  рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
 
Окрім того, колегія суддів враховує правовий висновок Верховного Суду № 524/3490/17-ц від 27.03.2019 року, згідно якого: «Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є ідентичними доводам позовної заяви та апеляційної скарги заявника, яким судами надана належна оцінка, Верховний Суд доходить висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх».
Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення. 
  Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
 
Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України апеляційний суд, в зв`язку з ухваленням нового судового рішення, змінює розподіл судових витрат.
 
Ураховуючи, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, слід стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір за розгляд справи судом першої інстанції в розмірі 1 074 грн. 27 коп.
 
Окрім того, зважаючи, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір за розгляд справи судом апеляційної інстанції в розмірі 1 611 грн. 41 коп.
 
Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1- задовольнити частково.
Заочне рішення Переяслав - Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 16 грудня 2022 року - скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_2) частину основної суми боргу в розмірі 106 971,90 грн. та 456,06 грн. неустойки, що разом складає 107 427 (сто сім тисяч чотириста двадцять сім) грн. 96 коп.
Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_2) судовий збір за розгляд справи судом першої інстанції у розмірі           1 074 (одна тисяча сімдесят чотири) грн. 27 коп. 
Стягнути із ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_2) судовий збір за розгляд справи судом апеляційної інстанції у розмірі 1 611 (одна тисяча шістсот одинадцять) грн. 41 коп.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.
 
Головуючий:                                                                                           Р.В. Березовенко

Судді:                                                                                                       О.Ф. Лапчевська

       Г.І. Мостова