ОКРЕМА ДУМКА
судді Великої Палати Верховного Суду Ткачука О. С.
щодо постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2023 року у справі № 199/3152/20 (провадження № 14-224цс21) за позовом до Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» про стягнення 3 % річних та пені за несвоєчасне повернення «кримського депозиту». 
Утравні 2020 року позивачі звернулися до суду з позовом і вказали про такі обставини укладення депозитних договорів. 
26 липня 2013 року один із позивачів вніс на особовий рахунок Кримського регіонального управління Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» (далі - ПАТ «КБ «Приватбанк», банк) грошові кошти в сумі 90 000 дол. США.
21 серпня 2013 року він же вніс на особовий рахунок банку грошові кошти в сумі 1 106 748,65 рос. руб. 
16 вересня 2013 року інша позивачка у Кримському регіональному управлінні банку уклала депозитний договір, за умовами якого внесла на особовий рахунок банку грошові кошти в сумі 110 000 дол. США. 
28 серпня 2015 року перший з позивачів, а 13 листопада 2015 року - другий  звернулись із заявами до ПАТ «КБ «Приватбанк» про повернення банківських вкладів, але протягом двох банківських днів (як це передбачено типовими умовами всіх депозитних договорів) грошові кошти їм не повернули.
Вважали, що з 30 серпня та, відповідно, з 15 листопада 2015 року вони мають право на нарахування 3 % річних за порушення грошового зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та стягнення неустойки (пені) за порушення прав споживача банківських послуг згідно із частиною п`ятою статті 10 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон № 1023-XII). 
З урахуванням вимог уточненої позовної заяви позивачі просили стягнути з АТ «КБ «Приватбанк» відповідно, першому - 2 698 835,63 грн та 418 671,04 грн; другому - 3 251 315,01 грн.
09 березня 2021 року рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська позов задоволено частково. Стягнуто з АТ «КБ «Приватбанк» за договором від 26 липня 2013 року 3 % річних у розмірі 8 808,93 дол. США за 1130 днів та пеню по курсу Національного банку України (далі - НБУ) в розмірі 2 628 080,95 грн станом на 09 березня 2021 року; за депозитним договором від 21 серпня 2013 року - 3 % річних у розмірі 102 831,73 рос. руб. за 1130 днів та пеню по курсу НБУ станом на 09 березня 2021 року в розмірі 411 706,84 грн. Стягнуто з АТ «КБ «Приватбанк» за депозитним договором від 16 вересня 2013 року 3 % річних у розмірі 10 612,21 дол. США за 1 130 днів та пеню по курсу НБУ станом на 09 березня 2021 року в розмірі 3 166 076,12 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
11 серпня 2021 року постановою Дніпровського апеляційного суду апеляційну скаргу АТ «КБ «Приватбанк» залишено без задоволення, рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 09 березня 2021 року - без змін.
У вересні 2021 року АТ «КБ «Приватбанк» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просило скасувати рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 09 березня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 11 серпня 2021 року в частині задоволених позовних вимог і ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.
АТ «КБ «Приватбанк» вважало, що суди першої та апеляційної інстанцій встановили факт укладення договору банківського вкладу на підставі неналежних доказів. 
15 грудня 2021 року Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду передав справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду. 
18 квітня 2023 року постановою Великої Палати Верховного Суду касаційну скаргу АТ «КБ «Приватбанк» задоволено частково. Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 09 березня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 11 серпня 2021 року в частині стягнення пені відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону № 1023-XII скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.В іншій частині рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 09 березня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 11 серпня 2021 року залишено без змін.
Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що суди першої та апеляційної інстанцій як суди факту відповідно до вимог статей 82, 89 ЦПК України оцінили докази за своїм внутрішнім переконанням і саме на підставі дослідження доказів та з урахуванням правової позиції Великої Палати Верховного Суду в постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) визнали, що договори банківських вкладів від 26 липня, 21 серпня та 16 вересня 2013 року укладені сторонами. 
Крім того, факт укладення між сторонами договорів банківських вкладів та внесення грошових коштів у заявлених розмірах на підставі наданих копій відповідних документів, посвідчених представником позивачів, встановлено рішеннями судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій у справі № 199/5331/19, і такі обставини в силу вимог частини четвертої статті 82 ЦПК України є преюдиційними. 
З таким висновком Великої Палати Верховного Суду не погоджуюся і відповідно до частини третьої статті 35 ЦПК України висловлюю окрему думку.
Відповідно до частини другої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Разом з тим частиною сьомою статті 82 ЦПК України передбачено, що правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. 
Представники відповідача протягом усього розгляду справи та у касаційній скарзі заперечували факт укладення депозитних договорів і наполягали на поданні позивачами оригіналів договорів депозитних вкладів. Свою позицію АТ «КБ «Приватбанк» пояснювало тим, що відсутність оригіналів вказаних документів може свідчити про компенсацію «кримських» депозитів окупаційною владою росії за рахунок відповідних фондів цієї країни. Разом з тим у цій справі суди визнали факт укладення договорів банківських вкладів на підставі неналежних доказів, а саме витягу з електронного додатка до договору переведення боргу від 17 листопада 2014 року, який 25 листопада 2020 року було засвідчено печаткою АТ «КБ «Приватбанк» та підписом головного бухгалтера АТ «КБ «Приватбанк».
На порушення норм процесуального права та правових позицій Верховного Суду суди не врахували, що у спірних правовідносинах підтвердженням укладення договору є оригінал договору, а підтвердженням внесення коштів - оригінал квитанції про внесення коштів. 
За даними з відкритих джерел (Кримські вкладники проти Приватбанку: дослідження щодо законності дій банку / за ред.: Г. Рассамахіної / Українська Гельсінська спілка з прав людини. - Київ, 2020. - 49 с.) 31 квітня 2014 року окупаційною владою Автономної Республіки Крим (АРК) - державною думою російської федерації - було прийнято федеральний закон «Про захист інтересів фізичних осіб, що мають вклади в банках та відокремлених структурних підрозділах банків зареєстрованих та/або діючих на території Республіки Крим та міста федерального значення Севастополя». Вказаним законом засновувалась Автономна некомерційна організація «Фонд захисту вкладників» (далі - ФЗВ). Метою організації була виплата вкладів мешканців АРК в українських банках за рахунок коштів російського ФЗВ. За умовами згаданого закону рф, після виплати компенсацій вкладники відступали на користь ФЗВ право вимоги до українського банку. Для виплати компенсації вкладники, які втратили свої кошти після окупації АРК, повинні були надати ФЗВ оригінали договорів та всіх інших документів, що підтверджують відкриття депозитного рахунку. Згідно зі статутом ФЗВ у подальшому він мав намір стягувати виплачені кошти з українських банків в судовому порядку. Компенсація кримських вкладів, хоча й потребувала значних витрат, проте така політика мала сприяти підвищенню підтримки керівництва рф серед мешканців окупованого півострова. За даними фінансової звітності, оприлюдненої на сайті ФЗВ, тільки на кінець 2016 року цим Фондом всього було виплачено за зобов`язаннями АТ «КБ «Приватбанк» 119 751 мешканцю АРК 15 261,3 млн рос. руб. Також за даними фінансової звітності ФЗВ придбав зобов`язань цього банку перед вкладниками - фізичними особами на загальну суму 14 040 810 000 рос. руб. Враховуючи, що перерахунок зобов`язань банку здійснювався за курсом 3,78 рос. руб. За 1 грн, сума депозитів АТ «КБ «Приватбанк», виплачена ФЗВ, склала приблизно 3 млрд 700 тис. грн. 
У подальшому ФЗВ звертався до окупаційних судів із позовами до ПАТ «КБ «Приватбанк» про компенсацію виплачених коштів. Здебільшого такі позови задовольняються та в подальшому звертаються до виконання в органи примусового виконання судових рішень рф.
Враховуючи всі наведені вище обставини, вирішуючи справу про позовні вимоги щодо стягнення 3 % річних та пені від суми депозитного вкладу, суди всіх інстанцій повинні були дослідити зміст депозитних договорів, оригінали яких мали надати суду позивачі. 
Висновки про необхідність подання оригіналів договорів і документів про внесення коштів на депозитні рахунки та їх дослідження в сукупності з іншими доказами у справах про «кримські депозити» Верховний Суд робив неодноразово. Зокрема, у постановах за наслідками розгляду справ № 757/38720/14-ц (03 липня 2019 року), № 761/34628/15-ц (29 квітня 2020 року), № 132/4064/18 (15 червня 2022 року).
Натомість Велика Палата Верховного Суду, поклавши в основу своїх висновків у цій справі рішення в іншій справі, залишила поза увагою те, що попереднє рішення не містить повного змісту оспорюваних депозитних договорів. Зокрема, щодо відповідальності сторін. За таких обставин, без дослідження судами першої та апеляційної інстанцій спірних договорів, висновки касаційного суду про межі такої відповідальності є передчасними. Більше того, рішення суду, яке Велика Палата вважала преюдиційним, також було постановлено без дослідження в судових засіданнях оригіналів договорів та відповідних платіжних документів. Таким чином, залишилася непочутою позиція відповідача, а його твердження про відсутність фактів, покладених в основу обґрунтування позову, суди не спростували.
З урахуванням наведених обставин вважаю, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій слід було скасувати, а справу направити на новий судовий розгляд для всебічного, повного та об`єктивного дослідження доказів у справі та надання мотивованої оцінки кожному аргументу, наведеному учасниками справи.

 
Суддя                                                                                              О. С. Ткачук