ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3906/23 Справа № 263/11225/15-ц 	  	Суддя у 1-й інстанції - Батманова В.В. Суддя у 2-й інстанції - Барильська  А. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2023 року                                                        м. Дніпро
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

       головуючого – судді: Барильської А.П.,
       суддів: Деркач Н.М., Куценко Т.Р.
секретар судового засідання: Заворотний К.Я. 

       сторони:
заявник: ОСОБА_1 
заінтересовані особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Донецький відділ державної виконавчої служби у Донецькому районі Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків)

       розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 23 лютого 2023 року, яка ухвалена суддею Батмановою В.В. у місті Дніпрі, без зазначення дати виготовлення повної ухвали, у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 про заміну стягувача у виконавчому листі, виданому по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини,-

                                               ВСТАНОВИВ: 

       В лютому 2023 року ОСОБА_1 через Жовтневий районний суд м.Дніпропетровська звернувся із заявою про заміну сторони у виконавчому листі, виданому Жовтневим районним судом м.Дніпропетровська у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, у якій просив замінити стягувача ОСОБА_2 на її правонаступника ОСОБА_1 у виконавчому листі №263/11225/15-ц, виданого на підставі рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 03 листопада 2015 року про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини — сина ОСОБА_1 в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 16 вересня 2015 року і до повноліття дитини, що знаходиться на примусовому виконанні у Донецькому ВДВС у Донецькому районі Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків), обґрунтовуючи це тим, що у зв`язку із досягненням ним повноліття його мати втратила право стягувача по виконавчому провадженню № 50983765, а заявник набув право стягувача у вказаному виконавчому провадженні, а саме на заборгованість, яка була нарахована зі сплати аліментів (а.с.1-5 ).
       Ухвалою Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 23 лютого 2023 року в задоволенні вимог відмовлено /а.с. 62/.
       Не погодившись з ухвалою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду скасувати та прийняти нову, якою задовольнити вимоги у повному обсязі, посилаючись на те, що судом першої інстанції доводам заявника не було надано належної оцінки та не враховано те, що за ч.ч.1,2 ст. 179 Сімейного кодексу України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини, а за ст. 512 ЦК України він, з досягненням повноліття, є кредитом у грошових зобов`язаннях, що виникли до його повноліття у боржника перед його матір`ю у зв`язку із заборгованістю по аліментам, що, в порядку ст. 442 ЦПК України, належить заміні стягувача у виконавчому листі про стягнення аліментів /а.с. 66-69/.
       Учасники справи, не скориставшись своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, відзивів на апеляційну скаргу не подавали.
       За розглядом апеляційної скарги ОСОБА_1 , перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а ухвалу суду залишити без змін, з наступних підстав. 
       Так, судом першої інстанції встановлено та вбачається із матеріалів справи, що рішенням Жовтневого районного суду м.Маріуполя від 03 листопада 2015 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 та стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітньої дитини - сина ОСОБА_1 , в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 16 вересня 2015 року і до повноліття дитини.
       Вказане рішення не оскаржувалось та набрало законної сили.
       Звертаючись 16 лютого 2023 року із заявою про заміну стягувача, заявником зазначено, що у зв`язку з тим, що він досяг повноліття його мати втратила право стягувача по виконавчому провадженню № 50983765, а заявник набув право стягувача у вказаному виконавчому провадженні, а саме на заборгованість, яка була нарахована зі сплати аліментів, докази якої надано станом на 20 лютого 2020 року (а.с.12).
       Відмовляючи у задоволенні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що аліменти на утримання неповнолітньої дитини не передбачають правонаступництва у зв`язку із досягненням повноліття особою, на утримання якої вони стягувались. Також суд першої інстанції зазначив, що за рішенням суду аліменти на утримання неповнолітньої дитини - сина ОСОБА_1 стягнуто саме на користь ОСОБА_2 та саме вона має право на їх отримання, як і на звернення до суду із позовом до боржника про стягнення заборгованості за цими виплатами, а обраний спосіб захисту заявником є не належним та неефективним.
       Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
       Так, колегія суддів зазначає0, що поняття “дитина” у розумінні ст. 6 Сімейного кодексу України та ст. 34 ЦК України, є досить чітким. З досягнення повноліття особа втрачає статус дитини та набуває повну цивільну дієздатність.
       З досягненням ОСОБА_1 повноліття останній втратив статус дитини, на утримання якої стягувались аліменти з боржника, де стягувачем була його мати — ОСОБА_2 , яка, хоча і була набувачем коштів, однак, за вимогами ст. 179 Сімейного кодексу України, повинна була розпоряджатись ними виключно за цільовим призначення в інтересах дитини, оскільки одержані аліменти виступають одним із основних засобів забезпечення дитини матеріальними благами, що необхідні їй для повноцінного розвитку та виховання. 
       Разом з цим, колегія суддів зазначає, що відповідно до ч.ч.9,10 Розділу 15 Інструкції з організації примусового виконання та п.7 ч.1 ст. 39 Закону України “Про виконавче провадження”, виконавець закінчує виконавче провадження про стягнення аліментів після закінчення передбаченого законом строку їх стягнення за умови, що суму аліментів стягнуто в повному обсязі. Заборгованість за аліментами стягується незалежно від досягнення дитиною повноліття. У разі наявності заборгованості, яка виникла на момент закінчення встановленого строку для стягнення аліментів, її стягнення проводиться у загальному порядку, визначеному Законом, що підтверджує те, що стягувачем у виконавчому провадженні з виконання виконавчого листа про стягнення аліментів на неповнолітню дитину є лише той з батьків дитини, на користь якого такі аліменти стягнені за рішенням суду і саме той з батьків має право звернення з позовом у загальному порядку до боржника зі стягнення заборгованості по аліментам.
       Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що підстави для застосування вимог ст. 442 ЦПК України у цих правовідносинах відсутні.
       Колегія суддів враховує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).
       Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року).
       Доводи апеляційної скарги колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо наявності підстав для відмови у задоволенні вимог ОСОБА_1 , та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистим тлумаченням норм матеріального та процесуального права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції. 
Апелянт не скористався наданими правами, не обґрунтував свої доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. 
Доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення – не встановлено, а тому колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін, а апеляційну скаргу — без задоволення.
Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення. 
       Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ: 

       Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
       Ухвалу Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 23 лютого 2023 року залишити без змін. 
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
       Повний текст постанови складений 13 квітня 2023 року.

               Головуючий: А.П. Барильська
               Судді: Н.М.Деркач 
                                                                                   Т.Р. Куценко