ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33001 , м. Рівне,  вул. Яворницького, 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 травня 2023 року                                                                                      Справа № 902/639/22 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Філіпова Т.Л. ,  суддя Бучинська Г.Б. 

секретар судового засідання Мельников О.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Вінницької міської ради та Першого заступника керівника Вінницької обласної прокуратури на рішення Господарського суду Вінницької області від 14 грудня 2022 року по справі №902/639/22 (суддя - Міліціанов Р.В.)
час та місце ухвалення рішення: 14 грудня 2022 року; м. Вінниця, вул. Пирогова, 29; вступна і резолютивна частина проголошена о 09:40 год; повний текст рішення складено 23 грудня 2022 року
за позовом Вінницької міської ради
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Гебора"
за участю Першого заступника керівника Вінницької обласної прокуратури, в інтересах держави в особі Вінницької міської ради
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Приватного сільськогосподарського орендного підприємства "Промінь"
про витребування з чужого незаконного володіння земельної ділянки
за участю представників сторін:
від Прокурора - Гіліс І.В.;
від Відповідача - Майданевич Л.О.;
від Позивача, та Третьої особи - не з`явилися.

ВСТАНОВИВ:

Вінницька міська рада (надалі – Позивач) звернулася з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Гебора" (надалі – Відповідач; за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Приватного сільськогосподарського орендного підприємства "Промінь" (надалі – Третя особа))  за участю Першого заступника керівника Вінницької обласної прокуратури (надалі – Прокурор) про витребування з приватної власності Відповідача у комунальну власність Вінницької міської територіальної громади в особі Позивача земельної ділянки з кадастровим номером 0510100000:02:116:0008, площею 0,8970 га (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 23077930, номер запису про право власності 42070694), що розташована по вул. Хмельницьке шосе, 1 км., в м. Вінниця. 
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що Слідчим управлінням ГУНП у Вінницькій області проводилося досудове розслідування у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42021022110000043 від 15 травня 2021 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 4 статею 190 Кримінального кодексу України. Досудовим розслідуванням встановлено, що 4 березня 2021 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, внесено відомості про право власності Приватного сільськогосподарського орендного підприємства «Промінь» на земельну ділянку з кадастровим номером 0510100000:02:116:0008, площею 0,8970 га, яка розташована по вул. Хмельницьке шосе, 1 км., в м. Вінниця.  У державному акті від 18 серпня 2003 року, серія та номер ВН 016709, зазначено, що його видано на підставі рішення 21 сесії 3 скликання Якушинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області від 25 січня 2002 року та 18 серпня 2003 року зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 1.
Як вказано в позовній заяві, досудовим розслідуванням встановлено, що 25 січня 2002 року на 21 сесії 3 скликання Якушинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області, рішення стосовно передачі вищевказаної земельної ділянки у власність та видачі державного акту на неї - сесією сільської ради не приймалося. 
Таким чином, проведеним досудовим розслідуванням встановлено, що посадові особи Третьої особи, з метою привласнення вищевказаної земельної ділянки, діючи у власних інтересах, використовуючи завідомо підроблені документи (державний акт на право власності на земельну ділянку, серія та номер ВН 016709 від 18 серпня 2003 року), зареєстрували право власності за підприємством. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 20 травня 2021 року внесено відомості про право власності Відповідача на земельну ділянку з кадастровим номером 0510100000:02:116:0008, площею 0,8970 га, яка розташована по вул. Хмельницьке шосе, 1 км., в                     м. Вінниця.
Наведені обставини на переконання Позивача свідчать про протиправне вибуття земельної ділянки з комунальної власності Вінницької міської територіальної громади.
5 серпня 2022 року Прокурором повідомлено про вступ у справу та надано до суду відповідне повідомлення. У відповідній заяві Прокурором підтримано позовні вимоги, а також вказано, що Позивачем не надано усіх доказів на підтвердження обставин протиправного заволодіння земельною ділянкою, тому Позивач неналежно виконує обов`язки. Прокурор вважає, що додатковими доказами вибуття земельної ділянки поза волею власника є ті обставини, що відомості про видачу державного акту відсутні у книзі записів держгеокадастру, під відповідним номером державний акт видано фізичній особі. Земельна ділянка використовувалась ТОВ «Кредо», що на переконання Прокурора, є додатковим доказом неможливості її використання Третьою особою (том 1, а.с 34-38).
Рішенням Господарського суду Вінницької області від 14 грудня 2022 року (том 3, а.с. 60-75) в задоволенні позовних вимог відмовлено.
При ухвалені вказаного рішення, суд першої інстанції виходив з того, що  посилаючись на недостовірність та підроблення зазначених документів, окрім доведення самого факту наявності      кримінального провадження № 42021022110000043 та залучення Позивача у статусі потерпілого, до позовної заяви не надано доказів на підтвердження проведення експертних досліджень, складення обвинувального акту та направлення його до суду.

При цьому, судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні зазначено, що доручення до справи відповіді органу держгеокадастру та витягу зі Списку №1, який містить перелік виданих державних актів на користь фізичних осіб не може вважатись достовірним та достатнім доказом відсутності записів у розділі №2 книги реєстрації державних актів на право власності на земельну ділянку юридичних осіб. Оцінюючи наявні у справі докази в сукупності судом першої інстанції зазначено про наявність вірогідних доказів щодо видачі відповідного державного акта, вчинення реєстраційних дій на його підставі та неодноразову перевірку державними органами.
Суд констатував, що на підставі посвідченої копії Листа Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області №0-2-0.20-49/141-21 від 1 лютого 2021 року, який містить печатку та підпис уповноваженої особи, факт підтвердження органами державного земельного кадастру обставин реєстрації відповідного державного акту у матеріалах справи №2 в книзі реєстрації державних актів на право приватної власності на земельні ділянки, що відповідає вимогам пункту 5.1 Наказу Державного комітету України по земельних ресурсах №174 від 2 липня 2003 року «Про затвердження Тимчасового порядку ведення державного реєстру земель». Позивачем та Прокурором не спростовано дійсність відповідного листа, який є доказом у розумінні частини 2 статті  91 ГПК України.
Окрім того, судом  першої інстанції  зазначено, що відносно наданих Прокурором доказів з приводу використання земельної ділянки протягом 2008-2012 років третіми особами (ТОВ "Фірма "Кредо", ТОВ "Кредо Авто"), видачі розпоряджень Вінницькою районною державною адміністрацією укладення договору оренди земельної ділянки від 14 листопада 2002 року № б/н з Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредо», розробки технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі, то обставини використання або не використання земельної ділянки не впливають на оцінку правомірності набуття прав на земельну ділянку та наголосив, що накладення площ земельних ділянок може порушувати інтереси суміжних землекористувачів, а не Позивача.
Судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні зазначено, що Іванівською сільською радою Вінницької області направлено суду копії відповідних документів, котрі надавались для проведення реєстрації права власності за Третьою особою, до відповідних документів долучено копію Державного акту на право власності на земельну ділянку, серія та номер: ВН 016709, виданий 18 серпня 2003 року. З урахуванням наведеного та враховуючи вимоги нормативного регулювання, яке було чинним на момент видачі відповідного акта, з огляду на обов`язок державного реєстратора перевіряти повноту та достовірність документів, наданих заявником для вчинення реєстраційної дії, місцевий господарський суд прийшов до висновку, що компетентним державним органом повторно підтверджено достатність доказів для набуття права власності на земельну ділянку. Суд прийшов до висновку про недоведеність фактів порушень вимог чинного законодавства при оформлення права власності Третьою особою на земельну ділянку.
Судом першої інстанції  також в оскаржуваному рішенні зазначено про ефективність обраного Позивачем способу захисту своїх прав, оскільки Позивачем заявлено єдину вимогу про витребування земельної ділянки, з посиланням на її вибуття поза волею власника, а такий спосіб захисту як витребування майна у порядку віндикаційного позову, хоча і передбачений статтею 388 Цивільного кодексу України, однак на даний час не узгоджується із законодавством, котре регулює вчинення реєстраційних дій.
Суд при цьому зазначив, що за матеріалами даної справи, зазначаючи відносно протиправного реєстрації Третьою особою права власності на земельну ділянку, Позивачем не заявлено вимог стосовно: скасування рішення державного реєстратора/державної реєстрації прав/припинення права власності/набуття права власності. Тому, суд першої інстанції вказав про неефективність обраного способу захисту прав, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Не погоджуючись з прийнятим судом першої інстанції рішенням, Прокурор звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою (том 2, а.с. 87-97), в якій просив скасувати      рішення Господарського суду Вінницької області та прийняти нове рішення, яким      позовні вимоги задоволити в повному обсязі.
Скаржник вважає, що рішення господарського суду є незаконним та таким, що прийнято з порушенням норм матеріального права. На підтвердження своїх доводів, скаржник вказує наступне. 
На переконання апелянта, Прокурором та  Позивачем надано суду ряд доказів, які вказують на те, що рішення Якушинецької сільської ради від 25 січня 2002 року про передачу Третій особі у власність спірної земельної ділянки не приймалося, а державний акт від 18 серпня 2003 року не видавався, а саме: - протокол 21 сесії 3 скликання Якушинецької сільської ради від 25 січня 2002 року, який вказує на те, що питання надання у власність Третьої особи спірної ділянки не розглядалось; лист Вінницької районної державної адміністрації від 25 червня 2021 року № 01- 51/1162, який вказує на те, що рішення сільської ради про надання Третій особі спірної ділянки відсутнє; лист архівного відділу Вінницької районної державної адміністрації від 28 липня 2021 року № 01-23/331, який вказує на те, що рішення сільської ради про надання Третій особі спірної ділянки відсутнє; лист Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області від 7 липня 2022 року № 0-2-0.61-2296/2-22, у якому зазначено, що в Головному управлінні Держгеокадастру у Вінницькій області відсутній другий примірник державного акта на право приватної власності на земельну ділянку Третьої особи від 18 серпня 2003 року ВН №016709; технічну документацію із землеустрою за 2008 і 2020 роки щодо встановлення меж земельних ділянок Служби автомобільних доріг у Вінницькій області, розташованих поруч із спірною землею, згідно якої користувачем суміжної ділянки є ТОВ «Фірма «Кредо», а не Третя особа; матеріали, додані до розпоряджень Вінницької районної державної адміністрації від 23 січня 2008 року та 6 вересня 2012 року відповідно про продовження ТОВ «Фірма «Кредо» договору оренди земельної ділянки і погодження передачі ділянки в суборенду ТОВ «Кредо Авто», які свідчать, що частина спірної ділянки перебувала у 2008 і 2012 роках у користуванні вказаних юридичних осіб; технічної документації за 2012 рік, що посвідчує право суборенди земельної ділянки ТОВ «Кредо Авто», згідно якої суміжними землекористувачами землі є лише Служба автомобільних доріг у Вінницькій області, дані про наявність поруч на праві власності земель Третьої особи відсутні.
Вказуючи на дані докази Прокурор вважає, що Якушинецька сільська рада 25 січня 2002 року в силу діючих на той час положень Земельного кодексу України взагалі не могла прийняти рішення про надання в приватну власність спірної земельної ділянки, оскільки ділянка знаходилась за межами населеного пункту, об`єкти комунальної власності на ній були відсутні. За баченням апелянта, вказаною землею в силу вищезазначених положень Земельного кодексу України (в редакції станом на 2002 рік) на той час розпоряджалась Вінницька районна державна адміністрація, як ділянкою державної форми власності, а не Якушинецька сільська рада. Наведе на переконання Прокурора, свідчить про те, що ділянка вибула з власності держави поза її волею. 
Прокурор в апеляційній скарзі вказав, що частиною спірної ділянки користувалося ТОВ «Фірма Кредо» чи суборендар ТОВ «Кредо Авто», а також й про те, що суміжною земельною ділянкою з 2002 до 2015 року (включення у межі м. Вінниця) розпоряджалась держава в особі Вінницької районної державної адміністрації. Тому у період з 2002 по 2003 роки Якушинецька сільська рада була не в праві розпорядитись спірною земельною ділянкою з кадастровим номером 0510100000:02:116:0008 площею 0,8970 га, оскільки ця земля перебувала у державній власності. 

Не погоджуючись з прийнятим судом першої інстанції рішенням, Позивач звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою (том 2, а.с. 126-130), в якій просив скасувати      рішення Господарського суду Вінницької області та прийняти нове рішення, яким      позовні вимоги задоволити в повному обсязі.
Скаржник вважає, що рішення господарського суду є незаконним та таким, що прийнято з порушенням норм матеріального права. На підтвердження своїх доводів, скаржник вказує наступне. 
На переконання Позивача, під час розгляду справи, судом першої інстанції встановлено, що 25 січня 2002 року на 21 сесії 3 скликання Якушинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області, рішення стосовно передачі у власність Третьої особи земельної ділянки з кадастровим номером 0510100000:02:116:0008, площею 0,8970 га - не приймалось. Вказані обставини підтверджуються:  протоколом 21 сесії 3 скликання Якушинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області; листом Вінницької районної державної адміністрації від 25 червня 2021 року № 01-51/1162 та листом архівного відділу Вінницької районної державної адміністрації від 28 липня 2021 року  № 01-23/331 (з додатками), згідно яких на 21 сесії З скликання Якушинецької сільської ради 25 січня 2002 року рішення стосовно передачі Третій особі спірної земельної ділянки чи видачі державного акту на неї не приймались; листом Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області від 7 липня 2022 року № 0-2-0.61-2296/2-22, відповідно до якого, даного державного акту в архівному відділі не виявлено;  книгою записів (справа № 118, реєстраційні номери № 1- № 1048 з 12 листопада 2002 року по 30 грудня 2004 року), де за реєстраційним № 1 зареєстрований державний акт на право власності, виданий фізичній особі щодо іншої земельної ділянки. Позивач в апеляційній скарзі зазначає, що оскільки спірні земельні ділянки набуті Відповідачем з комунальної власності на підставі рішення Іванковичівської сільської ради б/н від 30 вересня 2004 року, яке радою не приймалось, Іванковичівська сільська рада від імені територіальної громади не вчинила дій щодо розпорядження комунальним майном на підставі та у спосіб, тому спірні земельні ділянки вибули з володіння зазначеної територіальної громади без вираження її волі. Позивач констатує, що спірна земельна ділянка набута Третьою особою з земель комунальної власності на підставі рішення 21 сесії 3 скликання Якушинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області від 25 січня 2002 року, яке радою  не приймалось. Якушинецька сільська рада, від імені територіальної громади, не вчинила дій щодо розпорядження комунальним майном на підставі та у спосіб, передбачений Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», шляхом прийняття відповідного рішення на пленарному засіданні. Таким чином, як вказує Позивач в апеляційній скарзі, спірна земельна ділянка, вибула з володіння вказаної територіальної громади без вираження її волі. 

Ухвалою Північно-західного      апеляційного господарського суду від 21 лютого 2023 року відкрито апеляційне провадження у справі № 902/639/22 за апеляційною скаргою Прокурора. Запропоновано Позивачу та Відповідачу подати відзив на апеляційну скаргу. Запропоновано Третій особі надати письмові пояснення на апеляційну скаргу Прокурора (том 3, а.с. 171).
Ухвалою Північно-західного      апеляційного господарського суду від 3 березня 2023 року відкрито апеляційне провадження у справі № 902/639/22 за апеляційною скаргою Позивача. Запропоновано Прокурору та Відповідачу подати відзив на апеляційну скаргу. Запропоновано Третій особі надати письмові пояснення на апеляційну скаргу Прокурора. Об`єднано апеляційні скарги Прокурора та Позивача в одне апеляційне провадження для спільного розгляду (том 3, а.с. 182).
6 березня 2023 року на адресу Північно-західного      апеляційного господарського суду надійшов відзив від Відповідача в якому Відповідач просив залишити апеляційні скарги без задоволення, а рішення суду без змін. Відповідач вказав, що  вимога про витребування спірної земельної ділянки у добросовісного набувача на підставі статті 388 Цивільного кодексу України без попереднього скасування виданого Третій особі  державного акта ВН 016709 від 18 серпня 2003 року на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 0510100000:02:116:0008, площею 0,8970 га і подальшої оплатної передачі цієї земельної ділянки в 2021 році у власність Відповідача не підлягають задоволенню за позовом немайнового характеру, оскільки незаконність вибуття спірної земельної ділянки із комунальної власності та первинного набуття права власності Третьою особою має бути встановлена у судовому порядку компетентним судом в межах територіальної та предметної юрисдикції, а встановлення незаконності набуття Третьою особою прав на земельну ділянку на переконання Відповідача виходить за межі предмета позову.  Відповідач при цьому вказує, що враховуючи набуття Відповідачем відповідного права в результаті проведення державними органами законодавчо встановлених процедур, то відповідальність за вказані процедури не може покладатися на Відповідача, який розраховував на їх належність та легітимність. На переконання Відповідача, факт реєстрації права власності на земельну ділянку площею 0,8970 га, виключає можливість віднесення такого права до набутого незаконно, а відповідні позовні вимоги Позивача (Прокурора) направлені на втручання у право на мирне володіння своїм майном, передбачене Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, що унеможливлює задоволення таких вимог (том 3, а.с. 186-189).
9 березня 2023 року на адресу Північно-західного  апеляційного господарського суду надійшов відзив від Позивача на апеляційну скаргу Прокурора в якому Позивач просив задоволити апеляційну скаргу Прокурора та апеляційну скаргу Позивача, скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким задоволити позовні вимоги. При цьому, Позивач вказав, що Якуцшнецька сільська рада не вчиняла дій щодо розпорядження комунальним майном на підставі та у спосіб, передбачений Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», шляхом прийняття відповідного рішення на пленарному засіданні. Таким чином, спірна земельна ділянка, вибула з володіння вказаної територіальної громади без вираження її волі. Наведені обставини на переконання Позивача свідчать про протиправне вибуття земельної ділянки з комунальної власності Вінницької міської територіальної громади (том 3,                        а.с. 196-197).
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 14 березня 2023 року призначено справу № 902/639/22 до розгляду на 5 квітня 2023 року об 14:00 год. (том 3, а.с. 204).
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 5 квітня 2023 року, з підстав, зазначених у даній ухвалі, розгляд апеляційної скарги відкладено на 1 травня 2023 року об 14:00 год            (том 3, а.с. 214). 
На адресу Північно-західного апеляційного господарського суду 24 квітня 2023 року від Відповідача надійшли письмові пояснення по справі, відповідно до яких Відповідач вказав, що згідно статті 12 Земельного кодексу України (в редакції від 6 серпня 2003 року) до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема, і передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу (том 3, а.с. 216-218).
  На адресу Північно-західного апеляційного господарського суду 28 квітня 2023 року (та 9 травня 2023 року) від Позивача надійшла заява про розгляд апеляційної скарги без участі представника Позивача (том 3, а.с. 222). 
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 1 травня 2023 року, з підстав, зазначених у даній ухвалі, оголошено перерву в судовому засіданні до 10 травня 2023 року до 14:40 год (том 3, а.с. 227), про що сторони повідомленні під розписку (том 3, а.с. 226).

В судове засідання від 10 травня 2023 року представник Позивача та Третьої особи не з`явилися. 
Частиною 1 статті 202 Господарського процесуального кодексу України     передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. 
Разом з тим, суд констатує, що ухвалою суду від 1 травня 2023 року сторони повідомлялися про дату,      час та місце     розгляду справи (в розумінні частини 2 статті 120 ГПК України) та не викликалися (в розумінні частини 1 статті 120 ГПК України). 
При цьому сторони належним чином повідомленні про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги.
В той же час, згідно пункту      2 частини 3 статті 202 ГПК України,      якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.
З огляду на вказану норму процесу та описані вище обставини, апеляційний господарський суд без участі представників Позивача та Третьої особи за наявними в справі матеріалами.
При цьому суд констатує, що згідно з частинами 1 та 2, пунктами 1, 2, 6, 8-11 частини 3    статті 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Враховуючи вищевказане суд      констатує, що відкладення розгляду апеляційної скарги, визначене статтею 273 Господарського процесуального кодексу України,      по суті є неприпустимим з огляду на те, що це суперечить одному із завдань господарського судочинства, визначених частиною 1 статті 2 Господарського процесуального кодексу України (своєчасне вирішення судом спорів). При цьому апеляційний господарський суд наголошує на тому, що в силу дії частини 2 статті 2 Господарського процесуального кодексу України, суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншим міркуваннями в судовому процесі.                                                                       
В судовому  засіданні від 10 травня 2023 року,  Прокурор  підтримав доводи наведені в апеляційній скарзі, просив скасувати рішення місцевого господарського суду та прийняти нове, котрим задоволити позовні вимоги, покликаючись на те, що до матеріалів справи долучено докази, які вказують на те, що рішення Якушинецької сільської ради від 25 січня 2002 року про передачу Третій особі у власність спірної земельної ділянки не приймалося, а державний акт від 18 серпня 2003 року не видавався. За таких обставин Якушинецька сільська рада 25 січня 2002 року в силу діючих на той час положень Земельного кодексу України взагалі не могла прийняти рішення про надання в приватну власність спірної земельної ділянки, оскільки ділянка знаходилась за межами населеного пункту, об`єкти комунальної власності на ній були відсутні. Вказаною землею в силу вищезазначених положень Земельного кодексу України (в редакції станом на 2002 рік) на той час розпоряджалась Вінницька районна державна адміністрація як ділянкою державної форми власності, а не Якушинецька сільська рада. Наведе свідчить про те, що ділянка вибула з власності держави поза її волею.  Прокурор вказав, що частиною спірної ділянки користувалося ТОВ «Фірма Кредо» чи суборендар ТОВ «Кредо Авто», а також й про те, що суміжною земельною ділянкою з 2002 до 2015 року (включення у межі м. Вінниця) розпоряджалась держава в особі Вінницької районної державної адміністрації. Тому у період з 2002 по 2003 роки Якушинецька сільська рада була не в праві розпорядитись спірною земельною ділянкою з кадастровим номером 0510100000:02:116:0008 площею 0,8970 га, оскільки ця земля перебувала у державній власності. 
В судовому засіданні від 10 травня 2023 року, представник Відповідача просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін. Представник Відповідача вказав, що  вимога про витребування спірної земельної ділянки у добросовісного набувача на підставі статті 388 Цивільного кодексу України без попереднього скасування виданого Третій особі  державного акта ВН 016709 від 18 серпня 2003 року на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 0510100000:02:116:0008, площею 0,8970 га і подальшої оплатної передачі цієї земельної ділянки в 2021 році у власність Відповідача не підлягають задоволенню, оскільки незаконність вибуття спірної земельної ділянки із комунальної власності та первинного набуття права власності Третьою особою має бути встановлена у судовому порядку компетентним судом в межах територіальної та предметної юрисдикції, а встановлення незаконності набуття Третьою особою прав на земельну ділянку виходить за межі предмета позову.  Враховуючи набуття Відповідачем відповідного права в результаті проведення державними органами законодавчо встановлених процедур, то відповідальність за вказані процедури не може покладатися на Відповідача, який розраховував на їх належність та легітимність. Отже, факт реєстрації права власності на земельну ділянку площею 0,8970 га, виключає можливість віднесення такого права до набутого незаконно, а відповідні позовні вимоги Позивача (Прокурора) направлені на втручання у право на мирне володіння своїм майном, передбачене Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, що унеможливлює задоволення таких вимог.
Заслухавши пояснення Прокурора та Відповідача, дослідивши матеріали справи та обставини на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційних скарг та відзиву на апеляційні скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду прийшла до висновку, що апеляційну скаргу прокурора та апеляційну скаргу Позивача слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення змінити в його мотивувальній частині, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови, в решті рішення суду залишити без змін. При цьому суд апеляційної інстанції виходив з наступного.

Як зауважує Прокурор та вбачається з матеріалів справи, 4 березня 2021 року на підставі рішення державного реєстратора Іванівської сільської ради Калинівського району Вінницької області від 9 березня 2021 року « 56989927 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, внесено відомості про право власності Третьої особи на земельну ділянку з кадастровим номером 0510100000:02:116:0008, площею 0,8970 га..
Підставою для державної реєстрації вказаної земельної ділянки слугували: копія державного акту на право власності на земельну ділянку, серія та номер: ВН 016709, виданий 18 серпня 2003 року Вінницьким районним  відділом земельних ресурсів; уточнююча та серія та номер: НВ-0521392232021, виданий 24 лютого 2021 року відділом у м. Вінниці Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області.  
В подальшому, як вбачається з відомостей, що зазначені в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, 20 травня 2021 року внесено відомості про право власності Відповідача на земельну ділянку з  кадастровим номером 0510100000:02:116:0008, площею 0,8970 га..
Підставою для проведення державної реєстрації слугувало рішення  Відповідача №05/21-1 від 14 травня 2021 року, реєстраційний №1019, №1020, видані Шишкіною А.О., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу; Акт приймання-передачі від 14 травня 2021 року, реєстраційний №1021, №1022, видані Шишкіною А.О., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу (том 1, а.с. 14, 20-22, 24, 25).  
Як вбачається з матеріалів справи внесенню відомостей про право власності Третьої особи на земельну ділянку з кадастровим номером 0510100000:02:116:0008, площею 0,8970 га. передувало те,  що 18 серпня 2003 року Третя особа отримала Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ВН № 016709 площею 0,8970 га, за кадастровим номером 052688900:01:001:0026. Цільове призначення земельної ділянки - для комерційного використання. Згідно зазначеного Державного акту на право власності на земельну ділянку його видано на підставі рішення Якушинецької сільської ради 21 сесії З скликання від 25 січня 2002 року. 
В подальшому, відділом у м. Вінниці Головного управлінні Держгеокадастру у Вінницькій області видано уточнюючу довідку від 24 лютого 2021 року № ГІВ-0521392232021 відповідно до якої, державний кадастровий реєстратор повідомив на виконання Постанови Верховної Ради України від 13 травня 2015 року № 401-У-ІІІ «Про зміну і встановлення меж міста Вінниці і Вінницького району Вінницької області» земельну ділянку за кадастровим номером 052688900:01:001:0026 внесено до ДЗК з урахуванням нової адреси, при цьому було уточнено місце розташування земельної ділянки: м. Вінниця та присвоєно новий кадастровий номер 0510100000:02:116:0008. 
Позивач, вважаючи себе власником спірної земельної ділянки, яке перебуває у володінні  Позивача (на час подання позовної заяви) посилаючись на те, що така земельна ділянка вибула поза волею держави, що на думку Позивача є порушенням  права щодо володіння даним майном, яке підлягає захисту, шляхом звернення в суд з позовом до Відповідача про витребування майна з чужого незаконного володіння у комунальну власність.

Аналізуючи встановлені обставини справи та переглядаючи спірні правовідносини на предмет наявності правових підстав для задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції приймає до уваги наступні положення діючого законодавства з урахуванням фактичних обставин справи.
Відповідно до статтей 12,   15,   16,   20 Цивільного кодексу України, особа здійснює свої цивільні права, в тому числі право на захист свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права, на власний розсуд. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.
Як наслідок цього, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Відповідно до  статті 328 вказаного Кодексу, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів; право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно із статтями    319,  321,   658 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд; право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні; право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові.
За приписами     статті 330 Цивільного кодексу України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо, відповідно до     статті 388 цього Кодексу, майно не може бути витребуване у нього.
Статтею 387 Цивільного кодексу України визначено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Виходячи з аналізу статей   387,   388 Цивільного кодексу України, власник майна має право звернутися до суду з вимогою про захист права власності шляхом витребування свого майна від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Предмет доказування у справах за таким позовом становлять обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння, як-то факти, що підтверджують його право власності або інше суб`єктивне право титульного володільця на витребуване майно, факт вибуття майна з володіння позивача, наявність майна в натурі у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном. Власник вправі витребувати своє майно від особи, в якої воно фактично знаходиться у незаконному володінні. Тобто, в першу чергу, на підтвердження наявності в позивача суб`єктивного матеріального права на витребування майна з чужого незаконного володіння, він повинен надати суду відповідні належні докази, що підтверджують його право на зазначене майно.
Поза тим колегія суддів зазначає, що відповідно до положень     статті 387 Цивільного кодексу України     (яка, серед іншого, визначена підставою позову) власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Зі змісту наведених нормативних приписів убачається, що власник майна фактично позбавлений можливості володіти і користуватися цим майном внаслідок його незаконного вибуття із володіння, має право витребувати таке майно із чужого володіння.
Зазначений засіб захисту права власності - витребування майна із чужого незаконного володіння (віндикація) застосовується в тому випадку, коли власник фактично позбавлений можливості володіти і користуватися належною йому річчю, тобто коли річ незаконно вибуває із його володіння.
Згідно з наведеною нормою власник має право реалізувати своє право на захист шляхом звернення до суду з вимогою про витребування свого майна із чужого незаконного володіння із дотриманням вимог, передбачених     Цивільним кодексом України.
При цьому,  колегія суддів констатує, що із правового аналізу   статті 387 Цивільного кодексу України     вбачається, що у цій нормі йдеться про право власника на віндикаційний позов, тобто позов власника, який не володіє, до невласника, який незаконно володіє майном, про вилучення цього майна в натурі.
Віндикаційний позов захищає право власності в цілому, оскільки пред`являється у тих випадках, коли порушені права володіння, користування та розпорядження одночасно.
Сторонами у віндикаційному позові є власник речі, який не лише позбавлений можливості користуватися і розпоряджатися річчю, але вже й фактично нею не володіє, та незаконний фактичний володілець речі (як добросовісний, так і недобросовісний).
Важливою умовою звернення із віндикаційним позовом є відсутність між позивачем і відповідачем зобов`язально-правових відносин.
Під незаконним володінням розуміється фактичне володіння річчю, якщо воно не має правової підстави (володіння вкраденою річчю) або правова підстава якого відпала (минув термін дії договору найму), або правова підстава якого недійсна (володіння, установлене в результаті недійсного правочину).
Відповідно до статті 3 Земельного кодексу України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. Згідно із частиною 1 статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Поняття земельної ділянки як об`єкту права власності визначено в статті 79 Земельного кодексу України, у відповідності до якої земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. 
Суб`єктами права власності на землю, відповідно до статті 80 Земельного кодексу України, є: громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності;  територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності;  держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності. Таким чином, законодавчо закріплено три форми власності землі: приватна; комунальна; державна. 
Відповідно до частини 1 статті 116 Земельного кодексу України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Тобто підставою виникнення права приватної власності є рішення уповноваженого органу про розпорядження земельною ділянкою. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Колегія суддів з метою дотримання основних принципів судочинства та балансу інтересів сторін, досліджує докази подані зі сторони Позивача та Відповідача та зауважує наступне.  
Дослідивши вищеописані докази та норми права як оремо так і в сукупності, суд апеляційної інстанції наголошує на тому, що судом першої інстанції не було належним чином досліджено в оспорюваному рішенні чи порушено право Позивача.
З огляду на вказане для переходу дослідження доводів Позивача та Прокурора по суті позовних вимог Позивача, апеляційний господарський суд в першу чергу має встановити (з огляду на норми діючого ГПКУ), чи існує саме право Позивача де-юре, котре він оспорює, подаючи даний позов до Відповідача. 
Відтак, досліджуючи наявність порушеного права саме Позивача, колегія суддів зауважує, що згідно з частиною  1 статтею 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Частиною 1 статтею 16 Цивільного кодексу України установлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в частині 2 даної статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.
При цьому колегія суду констатує, що у розумінні Закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Так само кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, що прямо передбачено у частині 2 статті 15 Цивільного кодексу України.
Як зазначено в рішенні Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року №18-рп/2004, поняття "охоронюваний законом інтерес" що вживається в Законах України у логічно сенсовому зв`язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо неопосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції та Законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.
Водночас в силу дії  частини 1 статті 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Статтею 4 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених Законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Наявність права на пред`явлення позову не є безумовною підставою для здійснення судового захисту, а є лише однією з необхідних умов реалізації встановленого права.
При цьому необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність, доведена належними у розумінні статті 76 Господарського процесуального кодексу України доказами, певного суб`єктивного права (інтересу) у позивача; порушення (невизнання або оспорювання) означеного права/інтересу відповідачем; належність обраного способу судового захисту (з точки зору адекватності порушення і спроможності його усунути та поновити (захистити) право або інтерес та закріплення положеннями діючого законодавства).
Тобто вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.
При цьому відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.
Враховуючи все вищеописане в даній постанові, колегія суддів зазначає, що Позивачем у справі є Вінницька міська рада. Відповідно до позовної заяви, Позивач стверджує, що спірна земельна ділянка вибула з її володіння.
З наведених доводів позовної заяви та апеляційної скарги вбачається, що основним мотивом звернення до господарського суду стало порушення права власності територіальної громади м. Вінниці на вказану земельну ділянку через проведену державну реєстрацію права власності на земельну ділянку.
Суд апеляційної інстанції констатує, що відповідно до позовної заяви, Позивач стверджує, що спірна земельна ділянка вибула з її володіння. Однак, як вбачається зі змісту листа від 2 серпня 2021 року № 01-00-011-51929, який підписаний заступником міського голови Позивача та адресований виконуючому обов`язки керівника Вінницької обласної прокуратури спірна земельна площею 0,89 га у комунальну власність Вінницької міської територіальної громади на підставі постанови Верховної Ради України від 13 травня 2015 року №401-VII «Про зміну і встановлення меж міста Вінниця і Вінницького району Вінницької області» не переходила та знаходиться в приватній власності. 
Позовом у процесуальному сенсі є вимога позивача до відповідача, спрямована через суд, про захист порушеного або оспорюваного суб`єктивного права та охоронюваного Законом інтересу, який здійснюється у визначеній Законом процесуальній формі. 
В силу дії частини 1 статті 2 Господарського процесуального кодексу України, завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Належними сторонами в господарській справі є особи, відносно яких є дані про те, що вони можуть бути суб`єктами спірних матеріальних правовідносин. Належний позивач — особа, якій належить право вимоги. Обґрунтування належності у осіб процесуальної правосуб`єктності позивача покладається на позивача. Відповідно, позивач і відповідач визнаються належними сторонами, якщо є припущення вважати, що вони є носіями спірного права або охоронюваного законом інтересу. 
З наведених доводів позовної заяви та апеляційної скарги Позивача та Прокурора вбачається, що основним мотивом звернення до суду Позивача стало ніби-то порушення права власності територіальної громади м. Вінниці на вказану земельну ділянку через проведену державну реєстрацію права власності на земельну ділянку.
Однак, з матеріалів справи вбачається, що земельна ділянка фактично вибула з державної власності, а будь-яких доказів переходу спірної земельної ділянки до комунальної власності Позивачем та Прокурором надано не було, а ні суду першої інстнації, а ні суду апеляційної інстанції.
З огляду на вищевказане суд апеляційної інтснації наголошує на факті недоведення суду апеляційної інстанції, що  права та інтереси Позивача за наявних в матеріалах документів  порушені (на відміну від належного власника, з власності якого вибула земельна ділянка та належного землекористувача).
При цьому, стаття 388 Цивільного кодексу України визначає право власника на витребування майна від добросовісного набувача. 
Частиною першою статті 388 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:  було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння  було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;  вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
В той же час колегія суду ще раз наголошує, що в матеріалах справи відсутні докази, котрі б свідчили про передачу спірної земельної ділянки в комунальну власність Позивача (що також підтверджено листом від 2 серпня 2021 року № 01-00-011-51929 підписаний заступником міського голови Позивача та адресований виконуючому обов`язки керівника Вінницької обласної прокуратури), що не дає суду підстав визначити Позивача, як власника майна, котре в даній справі він витребовує.  
Відтак все вищевказане свідчить про відсутність підстав для задоволення позову саме в ітересах Позивача, що в свою чергу є підставою для відмови в задоволенні даного позову.
З огляду на вказане вище суд апеляційної інстанції відмовляє в задоволенні позову з інших підстав, ніж вказано у оспорюваному судовому рішенні, що є підставою для зміни оспорюваного рішення в мотивувальній частині. 

Окрім того, дослідивши матеріали справи та зважаючи на докази, долучені зі сторони Позивача та Відповідача колегія суддів звертає увагу  на те, що  наявні в матеріалах справи письмові докази підтверджують, що з 2008 року спірна земельна ділянка на підставі договору оренди земельної ділянки та розпоряджень Вінницької районної державної адміністрації про укладення договору, використовується Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредо» на праві оренди, а з 2012 року Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредо-Авто» на праві суборенди.
Відповідно до положень статті 27 Закону України «Про оренду землі» орендареві забезпечується захист його права на орендовану земельну ділянку нарівні із захистом права власності на земельну ділянку відповідно до закону. Орендодавець в установленому законом порядку має право витребувати орендовану земельну ділянку з будь-якого незаконного володіння та користування, на усунення перешкод у користуванні нею, відшкодування шкоди, заподіяної земельній ділянці будь-якими особами.
Основним завданням господарського судочинства є саме здійснення захисту порушеного права або законного інтересу, наявність спору про право, що виникає з відповідних відносин. Окрім того, таким відносинам притаманна наявність майнового чи немайнового особистого інтересу учасника справи.
Між тим, предметом дослідження при вирішенні спору про витребування майна є встановлення обставин щодо прав Позивача на це майно на момент його вибуття з володіння останнього, дослідження обставин вибуття майна від позивача та підстав набуття його відповідачем. 
При цьому питання права у вказаному спорі не вирішується, а лише констатується на підставі уже наявних доказів. Як зазначалося вище, однією з особливостей віндикаційного позову є відсутність спорів          з приводу належності майна на праві оренди чи іншому титулі.
 В оскаржуваному рішенні суд першої інстанції дійшов до висновку, що посилання Позивача на відсутність таких доказів, як прийняття рішення Якушинецької сільською радою, яке зазначено як підставу видачі державного акту; записів у Книзі реєстрації записів судом першої інстанції оцінено крізь призму вірогідності доказів. 
Також, Господарський суд Вінницької області в оскаржуваному рішенні зазначив, що відсутність рішення органу щодо видачі акту, запису у відповідній книзі про його державну реєстрацію ще не є достатнім підтвердженням відсутності прав на земельну ділянку, за умови наявності вірогідних доказів про видачу правовстановлюючого документа, яким є власне державний акт на право власності на земельну ділянку. 
В той же час, колегія суддів вважає такий висновок помилковим з наступних підстав. 
В постанові Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року в справі №488/6211/14 зазначено, що відсутність спрямованого на відчуження майна рішення відповідного органу місцевого самоврядування означає, що власник волю на відчуження не виявляв. Добросовісне набуття в розумінні статті 388 Цивільного кодексу України можливе лише тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, то наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна із чужого володіння. 
Необхідною передумовою виникнення права приватної власності на земельну ділянку державної чи комунальної власності має бути рішення про передання у приватну власність цієї ділянки, прийняте відповідним органом виконавчої влади чи органом місцевого самоврядування, які діють від імені власника. 
Колегія суддів звертає увагу, що законодавчо визначений порядок набуття права власності громадянами на земельну ділянку із земель державної та комунальної власності потребує наявності, з одного боку, волевиявлення осіб до отримання земельної ділянки у формі подання заяви, з іншого - прийняття рішення про її передачу органом державної влади або місцевого самоврядування. 
Відтак відсутність волевиявлення територіальної громади на передачу земельної ділянки є порушенням чинного законодавства. Право власності на майно, яке було передано за угодами щодо його відчуження поза волею власника, не набувається, у тому числі й добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна. Лише за наявності волевиявлення органу місцевого самоврядування, оформленого рішенням, можливе розпорядження спірним нерухомим майном. Таким чином, у випадку якщо майно вибуло з володіння законного власника поза його волею, останній може розраховувати на повернення такого майна, незважаючи на добросовісність та відплатність його набуття сторонніми особами, і має право звернутися до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційним позовом). 
Даний правовий висновок наведено і в постанові Верховного Суду в постанові від 15 квітня 2020 року в справі № 373/1810/16. 
Поряд з тим, колегія суддів зауважує, що державний акт не є правою підставою набуття права власності на земельну ділянку. Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку, лише посвідчує право власності на землю, однак не є підставою для виникнення такого права у розумінні положення статті 116 Земельного кодексу України. 
Аналогічний правовий висновок наведено в постанові Верховного Суду в справі №373/1810/16. 
Оцінюючи висновки суду першої інстанції колегія суддів звертає увагу на те, що в матеріалах справи наявна копія протоколу 21 сесії 3 скликання від 25 січня 2002 року Якушинецької сільської ради разом із усіма додатками, за результатами вивчення яких встановлено відсутність будь-якого рішення про продаж або відчуження земельної ділянки площею 0,89 га у власність Третьої особи (том 1, а.с. 49-52).
Відповідно до статті 116 Земельного кодексу України (в редакції від 1 січня 2002 року) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. 
Тобто, набуття права власності на земельну ділянку можливе виключно за наявності волевиявлення органу, який уповноважений на розпорядження відповідним майном. 
В силу дії пункту 12 розділу X Земельного кодексу України (в редакції від 1 січня 2002 року) до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів, крім земель, переданих у приватну власність, здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади. 
З огляду на вищеописане суд апеляційної інстанції  констатує, що  Якушинецька сільська рада не тільки не приймала рішення щодо передачі земельної ділянки (що описано вище) у власність Третьої особи, а і не є уповноваженим органом на розпорядження землями, які розташовані за межами населених пунктів. 
Поряд з тим, відповідних  рішень (щодо відчуження земельної ділянки у власність Третьої особи) не приймала і Вінницька районна державна адміністрація, що підтверджується листом від 25 червня 2021 року №01-51/1162 (том 1, а.с. 43). 
Щодо висновків суду про законність реєстрації права власності на спірну ділянку за Третьою особою, достовірність якої перевірена державним реєстратором при державній реєстрації земельної ділянки та державним реєстратором при реєстрації речового права, колегія суддів зауважує таке. 
Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, також дійшов висновку про те, що питання належної перевірки документів, на підставі яких до державного реєстру внесено відомості про право власності Третьої особи віднесено до компетенції державного реєстратора Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області під час складення Уточнюючої довідки серія та номер:                    НВ-0521392232021, виданої 24 лютого 2021 року та присвоєння земельній ділянці кадастрового номеру. 
Крім того, судом першої інстанції зроблено окремий висновок, що враховуючи положення статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» обов`язок перевірки документів, наданих для здійснення реєстрації речових прав, покладено на державного реєстратора Іванівської сільської ради Вінницької області. 
Зазначені висновки суду першої інстанції колегія суддів вважає помилковими та такими, що не відповідають положенням чинного законодавства. 
Відповідно до статті 22 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відповідальність за достовірність даних, що містяться в документах, поданих для державної реєстрації прав, несе заявник, якщо інше не встановлено судом. Як вбачається зі змісту статтей 18, 23, 24 вказаного Закону при державній реєстрації речового права державний реєстратор перевіряє повноту поданих документів, а не достовірність викладених у них даних. 
З аналізу Закону України «Про Державний земельний кадастр» вбачається відсутність норм, які б передбачали перевірку достовірності документів, наданих заявником для внесення даних до Державного земельного кадастру. У зв`язку із чим, на державного реєстратора покладається обов`язок щодо перевірки повноти документів, які подані відповідною особою, з метою проведення відповідної реєстраційної дії. 
Окремо, колегія суддів зауважує стосовно процедури зміни кадастрового номеру, яка зазначена в листі відділу у м. Вінниці Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області від 24 лютого 2021 року № НВ0521392232021, відповідно до якого державний кадастровий реєстратор повідомив, що на виконання Постанови Верховної Ради України від 13 травня 2015 року № 401 -У-ІІІ «Про зміну і встановлення меж міста Вінниці і Вінницького району Вінницької області» земельну ділянку за кадастровим номером 052688900:01:001:0026 внесено до ДЗК з урахуванням нової адреси, при цьому уточнено місце розташування земельної ділянки: м. Вінниця та присвоєно новий кадастровий номер 0510100000:02:116:0008 (том 1, а.с. 160).
Процедура та вимоги щодо ведення Державного земельного кадастру визначена в Порядку ведення Державного земельного кадастру, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 року за № 1051 (далі - Порядок 1051). 
Згідно пункту 26 Порядку 1051, система кадастрової ідентифікації об`єктів Державного земельного кадастру є єдиною на всій території України. Ідентифікатором земельної ділянки у Державному земельному кадастрі є її кадастровий номер. Кадастровий номер земельної ділянки не відображає її приналежність до будь-якої адміністративно-територіальної одиниці в межах державного кордону. 
У відповідності до пункту 29 Порядку 1051, кадастровим номером земельної ділянки є індивідуальна, що не повторюється на всій території України, послідовність цифр та знаків, яка присвоюється земельній ділянці під час її державної реєстрації і зберігається за нею протягом усього часу існування. Кадастровий номер присвоюється земельній ділянці незалежно від форми власності. У разі переходу права власності на земельну ділянку від однієї особи до іншої, виникнення інших, крім права власності, речових прав на земельну ділянку, зміни речових прав на земельну ділянку, інших відомостей про неї кадастровий номер не змінюється. Лише у випадку поділу чи об`єднання земельній ділянці присвоюється новий кадастровий номер. 
Отже колегія суддів апеляційної інстанції критично оцінює твердження відносно того, що земельна ділянка з кадастровим номером 0510100000:02:116:0008  сформована на виконання Постанови Верховної Ради України від 13 травня 2015 року № 401-У-ІІІ «Про зміну і встановлення меж міста Вінниці і Вінницького району Вінницької області». 
Більш того, у зв`язку із відсутністю рішення волевиявлення органу, який був уповноважений на розпорядження відповідною земельною ділянкою, а також враховуючи наявні в матеріалах справи письмові докази, колегія суддів ставить під сумнів існування такого кадастрового номеру, як 052688900:01:001:0026 та правомірність формування відповідної земельної ділянки. 
При цьому, колегія суддів апеляційної інстанції зауважує, що Третьою особою не надано жодної технічної документації, яка мала б бути виготовлена та надана до Якушинецької сільської ради з метою складення державного акта на право власності на земельну ділянку. 
Також, до суду не надано документів про те, що земельна ділянка за кадастровим номером 052688900:01:001:0026 сформована раніше на підставі Державного акту на право постійного користування земельною ділянкою. 
Згідно наказу Державного комітету України по земельних ресурсах № 43 від 5 травня 1999 року, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 04 червня 1999 р за N 354/3647 затверджено Інструкцію про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі (надалі – Інструкція № 43). 
Відповідно до пункту 1.13 Інструкції № 43, складання державного акта на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою при передачі земельної ділянки, що була раніше надана громадянам, підприємствам, установам, організаціям і об`єднанням громадян всіх видів, у постійне користування або при переоформленні правоустановних документів на ці земельні ділянки, проводиться після відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та закріплення їх довгостроковими межовими знаками встановленого зразка за затвердженою відповідною технічною документацією. 
В той же час пунктом 1.15 Інструкції № 43 встановлено, що розробку технічної документації зі складання державного акта на право власності на земельну ділянку або на право постійного користування земельною ділянкою здійснюють суб`єкти господарювання, які отримали ліцензії на провадження господарської діяльності щодо проведення землевпорядних робіт, або територіальні органи земельних ресурсів. 
З даного вбачається непідтвердженість обставини набуття Третьою особою права власності на спірну земельну ділянку на підставі відповідного державного акта на право власності на земельну ділянку. 
При цьому  обставини використання або не використання земельної ділянки не впливають на оцінку правомірності набуття прав на земельну ділянку, накладення площ земельних ділянок може порушувати інтереси суміжних землекористувачів, а не Позивача. 
В той же час, колегія суддів зауважує, що  підставою виникнення права приватної власності є саме рішення уповноваженого органу про розпорядження земельною ділянкою.
Як вже описано вище в даній постанові, в матеріалах справи наявна копія протоколу 21 сесії 3 скликання від 25 січня 2002 року Якушинецької сільської ради разом із усіма додатками, за результатами вивчення яких встановлено відсутність будь-якого рішення про продаж або відчуження земельної ділянки площею 0,89 га у власність Третьої особи.
З наявних в матеріалах справи документів вбачається, що Якушинецька сільська рада не тільки не приймала рішення щодо передачі земельної ділянки у власність Третьої особи, а і не була уповноваженим органом на розпорядження землями, які розташовані за межами населених пунктів.
Таких рішень, щодо відчуження земельної ділянки у власність Третьої особи не приймала і Вінницька районна державна адміністрація, що підтверджується листом від 25 червня 2021 року              №01-51/1162.
У зв`язку із чим, матеріали справи підтверджують відсутність будь-якого спрямованого на відчуження майна рішення відповідного органу місцевого самоврядування, а наявна копія державного акту не є правовою підставою набуття права власності на земельну ділянку.
Колегія суддів зауважує, що подані Прокурором письмові докази щодо використання земельної ділянки протягом 2008-2012 років ТОВ "Фірма "Кредо" та ТОВ "Кредо Авто", видачі розпоряджень Вінницькою районною державною адміністрацією про укладення договору оренди земельної ділянки від 14 листопада 2002 року № б/н з Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредо», розробки технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок, опосередковано засвідчують  законність видання Державного акту на земельну ділянку та додатково підтверджують позовні вимоги Прокурора та Позивача щодо незаконного заволодіння Третьою особою спірною земельною ділянкою. 
З огляду на все вищеописане та оцінюючи апеляційну скаргу Позивача та Прокурора  суд апеляційної інстанції звертає увагу на тому, що вказані письмові докази підтверджують, що розпорядження земельною ділянкою, враховуючи положення Земельного кодексу України (в редакціях, що діяла на момент прийняття відповідних документів) здійснювалось, уповноваженим на це державним органом - Вінницькою районною державною адміністрацією.         
Водночас, суд апеляційної інстанції констатує, що відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції дійшов висновку про те, що самостійною підставою для відмови є також неефективно обраний Позивачем спосіб захисту, з приводу чого колегія суддів зауважує наступне. 
Відповідно до статті 388 Цивільного кодексу України: якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом; ефективним способом захисту права власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, є звернення до суду з віндикаційним позовом до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, тобто з позовом про повернення майна із чужого незаконного володіння. 
Разом з тим, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном; друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями; третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. При цьому, друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. 
Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року). 
При цьому втручання держави в право на мирне володіння своїм майном, зокрема й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави загалом є предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року. Суд апеляційної інстанції констатує, що стала практика ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) свідчить про наявність трьох критеріїв, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується. 
Розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 Цивільного кодексу України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном.
Аналогічний правовий висновок наведено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц. 
Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо.
Відповідно, аналогічна правова позиція наведена в пункті 58 постанови Великої Палата Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі №461/12525/15-ц (провадження № 14- 190цс20). 
При цьому необхідною передумовою виникнення права власності на земельну ділянку за певних обставин має бути рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування, які діють від імені власника, про передання у власність земельної ділянки, а відсутність такого рішення з боку держави як власника земельних ділянок, свідчить про відсутність рішення уповноваженого органу виконавчої влади, на підставі якого відповідач та третя особа набули право власності на земельну ділянку. 
Аналогічна правова позиція наведена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16. 
З урахуванням вищезазначеного колегія суддів вважає, що спірна земельна ділянка вибула з володіння власника - Держави Україна не з її  волі, а тому в даній справі підлягали застосуванню положення статті 388 Цивільного кодексу України про витребування майна у відповідача як у добросовісного набувача. 
При цьому, законодавчо визначений порядок набуття права власності громадянами на земельну ділянку із земель державної та комунальної власності потребує наявності, з одного боку, волевиявлення осіб до отримання земельної ділянки у формі подання заяви, з іншого - прийняття рішення про її передачу органом державної влади або місцевого самоврядування. 
Відтак, відсутність волевиявлення територіальної громади на передачу земельної ділянки є порушенням чинного законодавства. Право власності на майно, яке передано за угодами щодо його відчуження поза волею власника, не набувається, у тому числі й добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна. Лише за наявності волевиявлення органу місцевого самоврядування, оформленого рішенням, можливе розпорядження спірним нерухомим майном. Таким чином, у випадку якщо майно вибуло з володіння законного власника поза його волею, останній може розраховувати на повернення такого майна, незважаючи на добросовісність та відплатність його набуття сторонніми особами, і має право звернутися до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційним позовом). 
В свою чергу звернення Позивача (прокурора) до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності та повернення у державну власність землі, яка вибула з власності держави незаконно поза її волею. 
Тож, оцінивши доводи позову та апеляційних скарг судом апеляційної інстанції у цій справі перевірено, чи є таке втручання в даному спорі законним, чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес, чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям, та прийшов до висновку про відсутність підстав вважати, що витребування земельної ділянки є «надмірним тягарем» для Відповідача.
В той же час, суд апеляційної інстанції критично оцінює висновок суду першої інстанції, що за відсутності рішення Якушинецької сільської ради (і одночасно стверджуючи про вибуття земельної ділянки з власності внаслідок державної реєстрації прав за Третьою особою)  Позивач не спростовував правомірність дії державного реєстратора. 
Водночас, застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. 
Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018  року в справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року в справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року в справі № 569/17272/15-ц, від 4 червня 2019 року в справі №916/3156/17. 
Під способами захисту суб`єктивних земельних прав розуміють закріплені Законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вилив на правопорушника.
Велика Палата Верховного Суду в пункті 57 постанови від 5 червня 2018 року в справі №338/180/17 звертала увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника.
При цьому, колегія суддів констатує, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. Вказаний принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю наведено у пункті 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року в справі № 653/1096/16-ц. 
Належним способом захисту позивача буде звернення до суду з вимогами про витребування майна із чужого незаконного володіння, якщо позивач був позбавлений права володіння земельною ділянкою, або усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, якщо позивачу чиняться перешкоди в реалізації цих прав. 
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року в справі №359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) та від 15 лютого 2023 року в справі №910/18214/19 зазначено, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування за умови його невідповідності Закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване. 
Відтак під час розгляду справи, в якій на вирішення спору може вплинути оцінка рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування як законного або із протиправного (наприклад, у спорі за віндикаційним позовом), не допускається відмова у позові з тих мотивів, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування не визнане судом недійсним, або що таке рішення не оскаржене. Водночас,  відповідна позовна вимога не пред`явлена. 
Зважаючи на вищеописану судову практику та наведені положення законодавства, колегія суддів прийшла до висновку про те, що обраний спосіб захисту про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння без визнання незаконним та скасування рішення, скасування державної реєстрації є належним та ефективним, адже, в практичному аспекті скасування рішення державного реєстратора/державної реєстрації прав/припинення права власності/набуття права власності не забезпечать позивачеві відновлення порушеного права, задоволення таких вимог не призведе до відновлення володіння спірними земельними ділянками. Водночас, рішення суду про витребування майна з чужого незаконного володіння є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за відповідним позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване в цьому реєстрі за відповідачем. 
Колегія суддів зауважує, що однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно, що відображено і в  пункті 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем.
Аналогічні правові висновки наведені і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року справа №183/1617/16, постанові Великої Палати Верховного Суду  від 28 листопада 2018 року справа № 504/2864/13-ц, постанові Великої Палати Верховного Суду  від 29 травня 2019 року справа № 367/2022/15-ц, постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року справа № 359/3373/16-ц. 
Вказані висновки застосовні і щодо нової редакції пункту 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», яка набрала чинності з 16 січня 2020 року, а саме: «Державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно». 
В той же час суд апеляційної інстанції констатує, що  в даній постанові колегія суду встановила відсутність доказів того, що спірна земельна ділянка передавалася у власніть Позивача, що не дало суду підстав визначити як власник майна (в розумінні частини 1 статті 388 ЦКУ), що призвело до висновку про відмову в задоволенні даного позову (адже такий позов може пред`являти виключно власник) з інших підстав, ніж вказано місцевим господарським судом в оспорюваному рішенні, що в свою чергу призвело до зміни мотивувальної частини рішення. 
Відтак, розглянувши подані апеляційні скарги, суд апеляційної інстанції констатує, що встановивши факт того, що Позивач не є належним позивачем (власником майна) та відмовивши в задоволенні позову з цих мотивів, апеляційний господарський суд не має права приймати будь-яке інше рішення, окрім відмови в позові, що і зроблено вище в даній постанові.  
При цьому суд апеляційної інстанції  відмовляє в задоволенні апеляційних скарг Прокурора та Позивача.

Поряд з тим, як вбачається із матеріалів справи, Відповідач заявив клопотання про застосування позовної давності до позовної вимоги про витребування з чужого незаконного володіння земельної ділянки (том 2, а.с. 210-217).
Згідно зі    статтею 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Відповідно до    статті 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. 
В силу дії  частини 1    статтею 258 Цивільного кодексу України, для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.
Пунктом 8 частини 2    статті 258 Цивільного кодексу України, позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про визнання недійсним рішення загальних зборів товариства.
Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушено право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушено, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність сплила      і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.
Подібний висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року в справі № 904/3405/19, від 22 травня 2018 року в справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у в справі № 367/6105/16-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 28 листопада 2018 року в справі № 504/2864/13-ц, від 5 грудня 2018 року в справі № 522/2202/15-ц, від 7 серпня 2019 року в справі № 2004/1979/12, від 18 грудня 2019 року в справі № 522/1029/18, від 16 червня 2020 року в справі № 372/266/15-ц, від 7 липня 2020 року у справі № 712/8916/17-ц.
З огляду на відмову в задоволенгні позовних вимог  у зв`язку із відсутністю порушеного права Позивача, за захистом якого він звернувся до суду, не підлагає розгляду та задоволенню клопотання Відповідача про застосування позовонї давності. 

Відповідно до статті 275 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право змінити рішення. 
За змістом частин 1,2 статті 277 Господарського процесуального кодексу України, підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосуваипя закону, який підлягав застосуванню. 
В силу дії частини 4 статті 277 Господарського процесуального кодексу України, зміна судового рішення моє полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини. 
Таким чином, враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком господарського суду про відмову у позові в даній справі, однак з підстав, викладених у мотивувальній частині даної постанови апеляційної інстанції, з огляду на що оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає зміні в її мотивувальній частині.
Судові витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційних скарг залишаються за Позивачем та Прокурором (з огляду на відмову в задоволенні апеляційних скарг Позивача та Прокурора), згідно     статті 129 Господарського  процесуального кодексу України.
Керуючись статтями 129, 269-276, 280, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд
                               
ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Вінницької міської ради на рішення Господарського суду Вінницької області від 14 грудня 2022 року в справі №902/639/22    - залишити без задоволення.
2. Апеляційну скаргу Першого заступника керівника Вінницької обласної прокуратури на рішення Господарського суду Вінницької області від 14 грудня 2022 року в справі №902/639/22 - залишити без задоволення.
   3. Змінити    мотивувальну частину рішення Господарського суду Вінницької області від 14 грудня 2022 року в справі №902/639/22, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
4. В решті рішення Господарського суду Вінницької області від 14 грудня 2022 року в справі №902/639/22 - залишити без змін.
5. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
6. Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.
7. Справу №902/639/22 повернути Господарському суду Вінницької області.
Повний текст постанови виготовлено 24 травня 2023 року. 

Головуючий  суддя                                                                      Василишин А.Р. 

        Суддя                                                                                              Філіпова Т.Л.  

Суддя                                                                                              Бучинська Г.Б.