Справа № 464/7008/18                                Головуючий у 1 інстанції: Теслюк Д.Ю. 
Провадження № 22-ц/811/1405/22                        Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М. 
Категорія: 66

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

       11 квітня 2023 року                                                         м.Львів
Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого – судді Бойко С.М.,
суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В., 
секретаря – Матяш С.І.,
з участю: представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 – ОСОБА_3 , 
представника ОСОБА_4 – ОСОБА_5 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 20 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , третя особа – Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, та зняття з реєстрації  та зустрічним позовом  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , до ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , третя особа – орган опіки та піклування Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради, про усунення перешкод в користуванні житлом,

в с т а н о в и в:
У грудні 2018 року ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_9 та ОСОБА_7 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про визнання їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням квартири АДРЕСА_1 , та зняття з реєстрації місця проживання в цій квартирі.
Свої вимоги обґрунтовували тим, що позивач ОСОБА_4 є наймачем даної квартири, зареєстрований та проживає у ній разом із членами своєї сім`ї – іншими позивачами, основним квартиронаймачем даної квартири була його мати – ОСОБА_10 , яка померла, відповідачі ОСОБА_1 (рідна сестра позивача) та ОСОБА_2 (племінниця позивача) також зареєстровані в квартирі, як члени сім`ї основного квартиронаймача, однак, з 1993 року не проживають в квартирі та не несуть жодних витрат на утримання квартири, оскільки виїхали на постійне місце проживання у іншу область. 
Позивачі вказували, що реєстрація місця проживання відповідачів у квартирі створює перешкоди у користуванні житлом, а тому, покликаючись на статті 71, 72 ЖК України, просили визнати їх такими, що втратили право користування квартирою із зняттям відповідачів з реєстрації за вказаною адресою.
Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 07 грудня 2020 року провадження в справі в частині позовних вимог ОСОБА_9 закрито у зв`язку зі смертю позивачки.
У липні 2020 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_8 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , звернулися із зустрічним позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про усунення перешкод у користуванні вказаною квартирою, шляхом вселення та передачі ключів від неї.
В обґрунтування позовних вимог за зустрічним позовом посилались на те, що 27.07.1983 року ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та їхні батьки отримали ордер №542 з правом зайняття трикімнатної квартири АДРЕСА_1 . Основним квартиронаймачем була їхня мати ОСОБА_10 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . З 31.03.1991 року в квартирі зареєстрована ОСОБА_2 – дочка ОСОБА_1 , вони мали свою кімнату, яка була умебльована та забезпечена усім необхідним господарським приладдям і технікою, однак, через агресивну поведінку ОСОБА_4 , в 1993 році вона ( ОСОБА_1 ), перебуваючи на 7-му місяці вагітності, разом із чоловіком та дворічною донькою ( ОСОБА_2 ), за домовленістю з матір`ю, з метою уникнення загострення конфліктів з відповідачем ОСОБА_4 , тимчасово переїхали до батьків чоловіка в Донецьку область. 
Вказували, що з місця реєстрації в даній квартирі не знімались та не реєстрували своє місце проживання в іншому місці, на протязі усіх років неодноразово робили спроби повернутися додому, регулярно навідували матір та бабусю – ОСОБА_10 , в якої діти проводили усі літні канікули. У червні 2014 року, в зв`язку з бойовими діями на сході країни, вони разом із сім`єю переїхали у м. Львів, де постійно проживали у спірній квартирі, оплачували комунальні послуги, займались пошуками роботи для подальшого проживання, однак, через три місяці змушені були знову покинути своє місце проживання через постійні конфлікти з відповідачем ОСОБА_4 . Після смерті ОСОБА_10 , їх у квартиру не впускали та ключів від квартири не давали, а іншого житла для постійного проживання вони не мають.
Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 20 січня 2021 року позов ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 задоволено частково.
Визнано  ОСОБА_2 та ОСОБА_1  такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .
У задоволенні позовних вимог про зняття з реєстрації – відмовлено.
У задоволенні зустрічного позову  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , про усунення перешкод в користуванні житлом – відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 352 грн. 40 коп. судового збору.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 352 грн. 40 коп. судового збору.
Рішення суду оскаржили  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в особі свого представника – адвоката Загвойської О.В., просять його скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 відмовити, а їхній зустрічний позов – задовольнити.
На переконання апелянтів, суду було надано достатньо доказів, які вказують на поважність причин не проживання апелянтів у спірній квартирі, однак, суд не взяв їх до уваги.
Додають, що суд не дослідив той факт, що доки була живою ОСОБА_10 , вони мали доступ до квартири, а тому не зверталися ні в поліцію, ні в ЛКП «Хуторівка» щодо вчинення їм перешкод у користуванні квартирою, і лише після смерті  ОСОБА_10 , відповідачі, маючи на меті незаконно позбавити їх житла, перестали впускати в квартиру.
Зазначають, що суд взяв до уваги покази свідка ОСОБА_11 , однак, такі є суперечливими, а одержана інформація не відповідає дійсності та вводить суд в оману, що ставить під сумнів достовірність та допустимість таких показань.
Звертають увагу, що суд визнав доведеним, що вони (апелянти) не брали участі в утриманні квартири та не сплачували комунальні послуги, однак, це не відповідає дійсності, оскільки ОСОБА_1 оформила довіреність, якою уповноважила свою матір розпоряджатися пенсійним рахунком, окрім того, позивачі надали квитанції про оплату комунальних послуг лише з 17.11.2018 року, тобто після смерті матері. При цьому наголошують, що несплата комунальних послуг не є підставою для визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням.
Заявляють, що тимчасова відсутність за місцем реєстрації була вимушеною, проте, вони продовжують ставитися до квартири як до постійного місця проживання і планують у ній проживати.
Крім того, суд не взяв до уваги, що апелянти не мають іншого нерухомого майна, а спірне жиле приміщення квартири є їхнім єдиним місцем постійного проживання.
Вважають, що позивачі за первісним позовом не надали належних та допустимих доказів на підтвердження підстав позову, зокрема, що апелянти без поважних причин не проживали у спірному житловому приміщенні.
Постановою Львівського апеляційного суду від 09 вересня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишено без задоволення, рішення Сихівського районного суду м. Львова від 20 січня 2021 року залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 18 травня 2022 року постанову Львівського апеляційного суду від 09 вересня 2021 року в частині задоволення позову ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 до  ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням, та відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , ОСОБА_8 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , до  ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення, скасовано і справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
У судове засідання апеляційного суду інші учасники справи не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи всі були належним чином повідомлені, клопотань про відкладення розгляду справи від них не надходило, тому, відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України, справу розглянуто апеляційним судом у їхній відсутності.
Заслухавши пояснення сторони апелянтів в підтримання апеляційної скарги, заперечення протилежної сторони, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.
Відповідно до статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.
Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
За положеннями частин першої-другої статті 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору – судом.
Згідно зі статтею 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Аналіз статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого не проживання. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. Процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.
Судом встановлено, що предметом спору є квартира АДРЕСА_1 , яка складається з трьох кімнат, житловою площею 41,20 кв.м., загальною площею 67,30 кв.м., відноситься до державного житлового фонду (житлового фонду Львівської міської ради), не приватизована.
ОСОБА_4 та ОСОБА_1 (дівоче прізвище – ОСОБА_12 ) вселились у спірну квартиру разом із своїми батьками ОСОБА_10 та ОСОБА_13 на підставі ордеру №542, виданого виконкомом Шевченківської районної ради народних депутатів м. Львова 27.07.1983 року ОСОБА_10 на сім`ю у складі 4-х чоловік: вона ( ОСОБА_10 ), як основний квартиронаймач, її чоловік та двоє їхніх дітей.
20.07.1990 року ОСОБА_1 зареєструвала шлюб з ОСОБА_14 , від якого у неї ІНФОРМАЦІЯ_2 народилась дочка ОСОБА_2 .
20.09.2016 року ОСОБА_2 зареєструвала шлюб з ОСОБА_15 , від якого у неї народився син ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
ОСОБА_4 ,  ОСОБА_6 ,  ОСОБА_7 ,  ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2  зареєстровані в спірній квартирі, як члени основного квартиронаймача – ОСОБА_10 , та за життя останньої.
Зокрема, ОСОБА_2 у спірній квартирі зареєстрована з народження, а її малолітній син – з 07.12.2018 року.
Згідно з довідкою Львівського територіального архівного відділу Галузевого державного архіву Міністерства оборони України від 16.06.2016 року, ОСОБА_16 працювала у 8 Спортивному клубі Армії Прикарпатського військового округу з 15.10.1985 року по 01.09.1997 року, звільнена за власним бажанням.
У листопаді 1991 року ОСОБА_1 зверталась у Галицький РВВС м. Львова із заявою про порушення відносно ОСОБА_4 кримінальної справи по факту заподіяння їй тілесних ушкоджень. 
Факт заподіяння ОСОБА_1 легких тілесних ушкоджень підтверджено висновком експерта №3044 від 21.11.1991 року, проте, відмовлено у порушенні відносно ОСОБА_4 кримінальної справи та роз`яснено ОСОБА_1 право на звернення до суду із скаргою в порядку приватного обвинувачення. 
Та обставина, що між ОСОБА_1 та її рідним братом ОСОБА_4 існували неприязні відносини, сторонами визнається. 
У 1993 році ОСОБА_1 , разом із чоловіком та малолітньою ОСОБА_2 переїхали у Донецьку область, де спочатку проживали у батьків чоловіка, в подальшому, винаймали тимчасове житло, проте, власного житла там не мали.
Також документально підтверджено, що ні ОСОБА_1 , ні її дочка – ОСОБА_2 іншого житла для постійного проживання та у власності не мають. 
Наданими письмовими доказами підтверджено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 періодично приїжджали до міста Львова, з реєстрації постійного місця проживання у спірній квартирі не знімались та зв`язок із квартирою не втрачали.
Зокрема, в останній період, у зв`язку з бойовими діями на сході країни, приїжджали у червні та грудні 2014 року: у червні ОСОБА_1 проходила лікування за місцем своєї реєстрації, 23.12.2014 року ОСОБА_1 у м. Львові оформила в АТ «Ощадбанк» договір про відкриття поточного рахунку та розрахунково-касове обслуговування вкладу «Пенсійний» та довіреність на ім`я матері – ОСОБА_10 на розпорядження цим рахунком, в подальшому, у серпні 2018 року ОСОБА_1 оформляла пенсію за місцем своєї реєстрації, а у грудні 2018 року – оформляла реєстрацію місця проживання малолітнього онука ОСОБА_8 у спірній квартирі.
ОСОБА_10 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 приїжджали на похорони у м. Львів.
ОСОБА_10 , за життя, будучи основним квартиронаймачем, ніколи не ставила питання про визнання своєї дочки ОСОБА_1 та онуки ОСОБА_2 такими, що втратили право на користування жилим приміщенням спірної квартири. 
Також необхідно зазначити, що внаслідок збройної агресії російської федерації ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виявляли бажання повернутися до міста Львова для проживання.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду від 22 листопада 2018 року в справі №760/13113/14-ц (провадження №61-30912св18) зазначено, що: «Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, №30856/03, §41, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). «Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). Особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. 
У постанові Верховного Суду від 18 листопада 2020 року в справі №210/2639/17 (провадження №61-4079св20) зроблено висновок, що: «враховуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. При цьому, Верховним Судом ураховано відсутність в особи іншого житла для постійного проживання.
У постанові Верховного Суду від 08 грудня 2021 року в справі №569/5435/16-ц (провадження №61-13080св21) вказано, що: «правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення ЄСПЛ у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності згідно з відповідними принципами статті 8 Конвенції. Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. При вирішенні справи про наявність передбачених законом підстав для виселення особи чи визнання такою, що втратила право користування, що за своєю суттю є позбавленням права на житло, суд у кожній конкретній справі, виходячи із принципу верховенства права, повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. 
На необхідності оцінки позбавлення осіб права користування житлом на предмет пропорційності в контексті передбачених статтею 8 Конвенції принципів у спорах щодо визнання осіб такими, що втратили право користування неприватизованим житловим фондом, наголошено також у постановах Верховного Суду від 21 липня 2021 року в справі №227/1044/20 (провадження №61-15632св20), від 10 листопада 2021 року в справі №356/815/19 (провадження №61-15893св20), від 12 січня 2022 року в справі №643/12730/18 (провадження № 61-10733св20).
На необхідності застосування наведених вище правових висновків при вирішенні даного спору вказував Верховний Суд в постанові від 18 травня 2022 року, направляючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
Таким чином, за встановлених обставин справи та з урахуванням правових висновків Верховного Суду в наведених вище постановах по даній категорії справ, колегія суддів визнає обґрунтованими та не спростованими протилежною стороною ті обставини, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з відома основного квартиронаймача ОСОБА_10 , через неприязні відносини з іншими членами сім`ї, залишили спірне помешкання, але зв`язок з ним за життя основного квартиронаймача не втрачали, основний квартиронаймач ОСОБА_10 ніколи не ставила питання про визнання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 такими, що втратили право на користування спірним житлом, а відтак, визнавала поважність причин їхньої відсутності у спірній квартирі та їхнє право на користування спірною квартирою, в тому числі для проживання, а також для участі в приватизації житла, оскільки ОСОБА_1 , як і її рідний брат ОСОБА_4 , була включена до складу членів сім`ї основного квартиронаймача при отриманні спірної квартири, що є істотною обставиною в даній справі у контексті відсутності у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 іншого житла та забезпечення справедливого балансу їхніх прав та законних інтересів по відношенню до спірного житла з правами та законними інтересами протилежної сторони, як членів однієї родини, а після смерті основного квартиронаймача ОСОБА_4 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 вчиняли перешкоди ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у користуванні спірною квартирою, що підтверджує поважність причин відсутності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у спірній квартирі, і, в загальному, вказує на відсутність правових підстав для визнання їх такими, що втратили право на користування спірним житлом. 
Окрім того, необхідно зазначити, що в контексті статті 29 ЦК України, місце постійного проживання малолітньої дитини пов`язане із місцем постійного проживання одного з батьків, а в даному випадку – це місце постійного проживання матері ОСОБА_2 , відтак, заявлені вимоги до ОСОБА_2 є безпідставними й з урахуванням цієї обставини, до того ж, вимоги про визнання малолітнього  ОСОБА_8 таким, що втратив право на користування спірною квартирою, в даному процесі заявлено не було.
Встановленим є й той факт, що після смерті ОСОБА_10 05.04.2018 року позивачам за зустрічним позовом чиняться перешкоди у користуванні спірним житлом, а тому вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , яка діє також в інтересах свого малолітнього сина, про зобов`язання відповідачів усунути перешкоди у користуванні квартирою, шляхом вселення в квартиру та надання ключів від неї, підлягають задоволенню.
З наведених вище мотивів рішення суду першої інстанції у вказаній вище частині підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом нового рішення про відмову у задоволенні первісного позову ОСОБА_4 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про визнання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 такими, що втратили право користування жилим приміщенням спірної квартири, та про задоволення позовних вимог за зустрічним позовом в повному обсязі.
Відповідно до статті 141 ЦПК України та з урахуванням наслідків розгляду справи апеляційним судом, понесені ОСОБА_1 та ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору за подання зустрічної позовної заяви, апеляційної та касаційної скарг в розмірі по 3434 грн. 80 коп. кожною з них, підлягають стягненню з відповідачів у рівних частинах: по 1144 грн. 93 коп., – на користь кожної з них.
Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.4, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:
апеляційну скаргу  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити. 
Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 20 січня 2021 року в частині задоволення позову ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання їх такими, що втратили право на користування жилим приміщенням квартири АДРЕСА_1 , – скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні цього позову відмовити.
Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 20 січня 2021 року в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , до ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про усунення перешкод в користуванні квартирою, – скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення, яким цей позов задовольнити.
Зобов`язати ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 усунути перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1 , шляхом вселення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_8 в цю квартиру та передачі ключів від неї.
Стягнути з ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 у користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору за подання зустрічної позовної заяви, апеляційної та касаційної скарг в розмірі 3434 гривень 80 копійок, – по 1144 гривень 93 копійок з кожного. 
Стягнути з ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 у користь ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору за подання зустрічної позовної заяви, апеляційної та касаційної скарг в розмірі 3434 гривень 80 копійок, – по 1144 гривень 93 копійок з кожного. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Повний текст постанови складений 21 квітня 2023 року.

Головуючий                                          С.М. Бойко 

Судді:                                                  С.М. Копняк

                                        А.В. Ніткевич