Справа № 441/288/21                        Головуючий у 1 інстанції: Малахова-Онуфер А.М. 
Провадження № 22-ц/811/3267/22                Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

27 квітня 2023 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Шеремети Н.О.
суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.
секретаря: Назар Х.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львовіцивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на рішення Городоцького районного суду Львівської області від 11 листопада 2022 року,-

ВСТАНОВИВ:

в лютому 2021 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ельпласт-Львів», третя особа ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів.
В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що постановою Львівського апеляційного суду від 22 вересня 2020 року скасовано рішення Городоцького районного суду Львівської області від 08 липня 2019 року та задоволено позов ОСОБА_1 , стягнуто з ТОВ «Ельпласт-Львів» на користь позивача матеріальну шкоду у розмірі 492 790 грн. 00 коп. Зазначає, що дана постанова набрала законної сили 22 вересня 2020 року, проте, незважаючи на те, що дорожньо-транспортна пригода внаслідок якої у відповідача виник обов`язок відшкодувати позивачу майнову шкоду мала місце ще 20 жовтня 2015 року, шкоду ТОВ «Ельпласт-Львів» відшкодовано лише 30 листопада 2020 року. Вважає, що в позивача виникло право на відшкодування інфляційний втрат за час прострочення виконання зобов`язання та три відсотки річних від простроченої суми за період з 20 жовтня 2015 року по 30 листопада 2020 року на підставі ч.2 ст.625 ЦК України. З наведених підстав просить стягнути з відповідача на користь позивача 248 468 грн. 44 коп. інфляційних втрат та 75 700 грн. 64 коп. трьох відсотків річних за період невиконання зобов`язання з 20 жовтня 2015 року по 30 листопада 2020 року. 
Рішенням Городоцького районного суду Львівської області від 11 листопада 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто із Товариства з обмеженою відповідальністю «Ельпласт-Львів» на користь ОСОБА_1 11 398 грн. 23 коп. інфляційних втрат та 2 827 грн. 48 коп. трьох відсотків річних за період невиконання зобов`язання з 22 вересня 2020 року по 30 листопада 2020 року, а всього 14 225 грн. 71 коп.
Стягнуто із Товариства з обмеженою відповідальністю «Ельпласт-Львів» на користь ОСОБА_1 142 грн. 26 коп. судового збору та 5 000 грн. 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу, а всього 5 142 грн. 26 коп.
У задоволенні решти вимог відмовлено.
Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.
Зазначає, що згідно правового висновку Верховного Суду України від 26.10.2016 року у справі №6-954цс16 деліктне зобов`язання виникає з факту завдання шкоди й припиняється належним виконанням в момент відшкодування потерпілому шкоди в повному обсязі особою, яка її завдала. Стверджує, що в позивача виникло право на відшкодування інфляційних втрат за час прострочення виконання зобов`язання та три відсотки річних від простроченої суми за період з 20.10.2015 року по 30.11.2020 року, тобто з дня заподіяння шкоди і до дня сплати грошових коштів. Вказує, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про те, що початок періоду нарахування інфляційних втрат за час прострочення виконання зобов`язання та трьох відсотків річних починається з дати набрання судовим рішенням про відшкодування шкоди законної сили, оскільки судова практика, на яку покликається суд в оскаржуваному рішенні, стосується правовідносин, які мають категорично інший правовий характер. Вважає, що застосування положень ч.2 ст. 625 ЦК України в частині стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних за період з 20.10.2015 року по 30.11.2020 року грунтуються на вимогах закону, оскільки такі є складовою грошового зобов`язання та особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання. Стверджує, що положення статті 625 ЦК України поширюються як на договірні, так і на недоговірні зобов`язання, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду від 23.10.2019 року у справі №752/21827/14. Просить рішення суду змінити та стягнути з відповідача 248 468 грн. 44 коп. інфляційних втрат та 75 700 грн. 64 коп. трьох відсотків річних, а всього 324 169 грн. 08 коп.
В судове засідання сторони не з`явилися, хоча належним чином повідомлялись про розгляд справи в суді апеляційної інстанції, тому відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксація судового засідання з допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Ельпласт-Львів» - Данілін С.В. звернувся до суду з клопотанням, у якому просив розглядати справу у його відсутності.
Представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 звернувся до суду з клопотанням про відкладення розгляду справи, оскільки на 24.04.2023 року о 12 год. 00 хв. Сокальським районним судом Львівської області призначено розгляд справи №454/3116/21, у якій він приймає участь як представник, а відтак не має можливості взяти участь у розгляді даної справи.
Якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є достатньою підставою для відкладення розгляду справи.
Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18.
З огляду на те, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення судового рішення, колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутності учасників справи.
Частиною 4 ст. 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Оскільки текст постанови складено 27 квітня 2023 року, то незважаючи на те, що судове засідання призначене на 24 квітня 2023 року, датою ухвалення постанови є саме 27 квітня 2023 року.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).
Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).
Задовольняючи частково позовні вимоги  ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що спір між сторонами виник щодо застосування передбачених у статті 625 ЦК України наслідків прострочення виконання зобов`язання, визнаного судовим рішенням. Оскільки постанова Львівського апеляційного суду від 22 вересня 2020 року про стягнення на користь позивача майнової шкоди набрала законної сили та підлягала виконанню, проте постанова виконана і кошти сплачені позивачу лише 30 листопада 2020 року, то саме з дати набрання законної сили постановою Львівського апеляційного суду слід здійснювати розрахунок інфляційних втрат та трьох відсотків річних за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 20.10.2015 року на автодорозі Стрий-Тернопіль-Кіровоград-Знам`янка, водій ОСОБА_3 , керуючи автомобілем - сідловий тягач «Mercedes-Benz» н.з. НОМЕР_1 із напівпричепом «Kogel» н.з. НОМЕР_2 , допустив зіткнення із транспортним засобом марки «Ford Transit» н.з. НОМЕР_3 та транспортним засобом марки «Volvo» н.з. НОМЕР_4 , в результаті чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження.
Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 28.10.2016 року ОСОБА_3  звільнено від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 286 КК України на підставі ст. 47 КК України, у зв`язку із передачею на поруки трудового колективу ТзОВ «Термо-Ізол», кримінальне провадження закрито, а цивільний позов ОСОБА_1 залишено без розгляду.
22.09.2017 року, ОСОБА_1 , як власник автомобіля «Volvo» н.з. НОМЕР_4 звернувся в суд з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ельпласт-Львів», треті особи: ОСОБА_3 , Приватне акціонерне товариство «Європейський страховий союз», Моторне (транспортне) страхове бюро України про відшкодування 492 790 грн. матеріальної шкоди.
Рішенням Городоцького районного суду Львівської області від 08 липня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Постановою Львівського апеляційного суду від 22 вересня 2020 року рішення Городоцького районного суду Львівської області від 08 липня 2019 року скасовано, позов ОСОБА_1 задоволено, стягнуто з ТОВ «Ельпласт-Львів» на користь позивача матеріальну шкоду у розмірі 492 790 грн. 00 коп.
Ухвалою Верховного Суду від 05 листопада 2020 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Ельпласт-Львів» на постанову Львівського апеляційного суду від 22 вересня 2020 року.
Із змісту постанови Львівського апеляційного суду від 22 вересня 2020 року вбачається, що скасовуючи рішення Городоцького районного суду Львівської області від 08 липня 2019 року та ухвалюючи рішення про задоволення позову, апеляційний суд виходив з того, що за наявності між ОСОБА_3 та ТзОВ «Ельпласт-Львів» відносин з перевезення вантажів, саме Товариство є особою відповідальною за завдану ОСОБА_1 шкоду, відтак з урахуванням висновку судової автотоварознавчої експертизи №439/20 від 05.06.2020 року з відповідача на користь позивача слід стягнути 492 790 грн. матеріальної шкоди.
В лютому 2021 року ОСОБА_1 пред`явив позов про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Ельпласт-Львів» на його користь 248 468 грн. 44 коп. інфляційних втрат та 75 700 грн. 64 коп. трьох відсотків річних за період невиконання зобов`язання з 20 жовтня 2015 року по 30 листопада 2020 року, наявність якого підтверджена постановою апеляційного суду від 22 вересня 2020 року.
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
За змістом цієї норми правовідношення, в якому одна сторона зобов`язана сплатити на користь другої сторони гроші, є грошовим зобов`язанням.
Відповідно до частини першої статті 598 ЦК України зобов`язання припиняються на підставах, встановлених договором або законом, зокрема виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
Відповідно до статті 611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Зобов`язання виникають і із завдання шкоди.
Оскільки відшкодування шкоди можливе і в грошовій формі, то у даному випадку між сторонами виникло грошове зобов`язання, оскільки одна сторона зобов`язана сплатити певну, визначену грошову суму стягувачу.
У разі виникнення спору щодо відшкодування шкоди та вирішення його у судовому порядку, визначення конкретного розміру шкоди, тобто грошового зобов`язання здійснюється судом у порядку, передбаченому, у разі, якщо позивачем є фізична особа, ЦПК України.
Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Стаття 625 входить до розділу I «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.
За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.
Таким чином, у ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 квітня 2020 року в справі № 339/400/16-ц (провадження № 61-14114св19) зазначено, що «положення статті 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду. У рішенні суду визнано грошові зобов`язання держави, визначено їх розмір; ці зобов`язання належним чином не виконані, тому в цьому випадку вимоги частини другої статті 625 ЦК України підлягають застосуванню. Вказаний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року в справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18). Апеляційний суд, вирішуючи питання про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних, нарахованих відповідно до статті 625 ЦК України, правильно встановив характер спірних правовідносин та застосував норми матеріального права, які їх регулюють, врахував висновки і мотиви скасування рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 20 грудня 2017 року, викладені у постанові Верховного Суду від 10 квітня 2019 року. Установивши несвоєчасне виконання Державною казначейською службою України рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 03 червня 2014 року, апеляційний суд зробив обґрунтований висновок про наявність підстав, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, для стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат у сумі 37 081,36 грн і трьох процентів річних у сумі 4 670 грн».
Встановивши, що постанова Львівського апеляційного суду від 22 вересня 2020 року в цивільній справі №441/1353/17, якою стягнуто з ТзОВ «Ельпласт - Львів» на користь позивача майнову шкоду у розмірі 492 790 грн. 00 коп., набрала законної сили 22 вересня 2020 року та виконана відповідачем лише 30 листопада 2020 року, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про стягнення на користь ОСОБА_1 трьох відсотків річних та інфляційних втрат у зв`язку з невиконанням грошового зобов`язання на підставі судового рішення, що спростовує доводи апеляційної скарги про те, що в позивача право на відшкодування інфляційних втрат за час прострочення виконання зобов`язання та три відсотки річних від простроченої суми виникло з дня заподіяння шкоди, тобто з 20.10.2015 року і до дня сплати грошових коштів.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно визначив початок періоду нарахування інфляційних втрат та трьох відсотків річних з 22 вересня 2020 року (дата набрання судовим рішенням про відшкодування майнової шкоди законної сили), оскільки спір у справі, що переглядається, виник щодо невиконання судового рішення, яким визнано зобов`язання ТзОВ «Ельпласт-Львів» перед позивачем та визначено їх розмір, оскільки саме з дня набрання постановою Львівського апеляційного суду законної сили зобов`язання відповідача відшкодувати майнову шкоду, її розмір, стало конкретним і визначеним.
Твердження апелянта про те, що право ОСОБА_1 на відшкодування інфляційних втрат за час прострочення виконання зобов`язання та трьох відсотків річних від простроченої суми виникло з 20.10.2015 року, з моменту вчинення ДТП, не заслуговують на увагу, оскільки відповідач не міг відшкодувати майнову шкоду, так як до моменту набрання законної сили рішенням суду про відшкодування шкоди така в конкретному розмірі визначена не була.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які достатньо мотивовані.
Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 – залишити без задоволення.
Рішення Городоцького районного суду Львівської області від 11 листопада 2022 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 27.04.2023 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета 

Судді: О.М. Ванівський 

Р.П. Цяцяк