Справа № 342/896/22 
Провадження № 33/4808/186/23 
Категорія ст.130 ч.1 КУпАП 
Головуючий у 1 інстанції Андріюк І. Г. 
Суддя-доповідач Васильєв 

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2023 року м. Івано-Франківськ
Суддя Івано-Франківського апеляційного суду Васильєв О.П.,
за участю захисника особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 адвоката Вань І.Р. ,  
розглянувши справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою  захисника адвоката Танасійчука О.О. на постанову судді Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 14 лютого 2023 року, якою 
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, проживає по АДРЕСА_1 , 
визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 1000 (одна тисяча) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 (сімнадцять тисяч) гривень з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 (один) рік; стягнуто судовий збір в розмірі 536 грн. 80 коп.,- 
   
                                                       в с т а н о в и в :

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 08.09.2022 об 11.15 год у м. Городенка по вул. Височана кермував автомобілем ВАЗ 2199, д.н.з. НОМЕР_1 , з явними ознаками алкогольного сп`яніння: запах алкоголю з порожнини рота, порушення координації рухів, почервоніння обличчя, невиразна розмова. Від проходження огляду на стан сп`яніння, у встановленому законом порядку, водій відмовився, чим порушив вимоги п. 2.5 Правил дорожнього руху, за що ст.130 КУпАП передбачена відповідальність. 
На постанову суду захисник особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, адвокат Танасійчук О.О.  подав апеляційну скаргу. 
Вважає, що в юридичному аспекті не існує постанови судді Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 14 лютого 2023 року за приписами ст. 283 КУпАП, оскільки постанова суду першої інстанції складається лише з вступної та резолютивної частини. Мотивувальна частина оскаржуваної постанови, на переконання апелянта, юридично (процесуально) не відбулась, оскільки КУпАП не передбачає ухвалення постанови лише з вступною та резолютивною частиною, а згодом – постанови з доповненням мотивувальною частиною. Відтак, у зв`язку з порушенням суддею однозначних і обов`язкових до виконання вимог КУпАП щодо розгляду справи про адмінправопорушення та прийняття в справі рішення, просить визнати, що в юридичному аспекті справа розглянутою не була, рішення в ній за вимогами закону прийняте не було, тому постанова від 14.02.2023 (вступна та резолютивна частини) Городенківського районного суду Івано-Франківської області, прийнята суддею Андріюк І.Г., скасувати, а ту, що написана 16.02.2023 встановити такою, яка вважається юридично неіснуючою.
При цьому апелянт вважає, що  в матеріалах справи відсутні в повному обсязі докази, що підтверджують склад вини ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 130 КУпАП, а саме те, що водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом і був зупинений працівниками поліції в процесі руху.
Апелянт стверджує, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, що підтверджують факт порушення ОСОБА_1 як водієм ПДР, оскільки відсутні  докази законної зупинки останнього за порушення. 
Звертає увагу суду на те, що з відеофіксації видно, що ОСОБА_1 був затриманий тоді, коли не кермував транспортним засобом, а перебував на задньому пасажирському місці автомобіля.
Апелянт переконаний, що склад правопорушення за ст. 130 КУпАП, п.2.9а ПДР не доведений, в результаті чого, в силу статей 7, 280, 283 КУпАП провадження у справі слід закрити за відсутності складу та події адміністративного правопорушення в діях ОСОБА_1 , яке йому бездоказово інкриміновано.
Просить апеляційний суд прийняти постанову, якою провадження в даній справі закрити на підставі ст. 247 п. 1 КУпАП у зв`язка з відсутністю в діях ОСОБА_1 керування автомобілем, а тому відсутності в його діях як складу, так і події адміністративного правопорушення, передбаченого п.2.9а ПДР, відповідальність за яке передбачена ст. 130 ч. 1 КУпАП.

В судове засідання апеляційної інстанції особа, яка притягається до адміністративної відповідальності  ОСОБА_1 не з`явився, хоча в установленому законом порядку  повідомлявся про розгляд апеляційної скарги, не подав клопотання про відкладення розгляду справи та не підтвердив поважність причин щодо неможливості явки в судове засідання апеляційної інстанції. 
Зі змісту доводів захисника адвоката  Вань І.Р. вбачається, що  ОСОБА_1 знає про розгляд апеляційної скарги в суді апеляційної інстанції, однак повністю довіряє їй  представництво своїх інтересів в суді та не заперечує проти розгляду  апеляційної скарги за його відсутності. 
Апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини, особиста присутність підсудного під час провадження в суді апеляційної інстанції не має такого ж вирішального значення, як в суді першої інстанції. Умови застосування статті 6 Конвенції стосовно провадження в суді апеляційної інстанції залежать від особливостей певного провадження; слід взяти до уваги загалом проведений судовий процес у національній правовій системі, а також роль, яку відіграє у ньому суд апеляційної інстанції (Ермі проти Італії ) При цьому,  обвинувачений може відмовитися від свого права брати участь або бути заслуханим в апеляційному провадженні, або прямо, або своєю поведінкою (Кашлев проти Естонії, Хернандес Ройо проти Іспанії).  
Апеляційний суд приймає до уваги, що в апеляційній скарзі не ставиться питання про погіршення становища особи, яка притягається до адміністративної відповідальності  у зв`язку з чим участь цієї особи в суді апеляційної інстанції не є обов`язковою
Апеляційний суд, приймаючи до уваги, що ОСОБА_1 знає про наявність відповідного провадження в суді апеляційної інстанції, повідомлявся про розгляд апеляційної скарги в установленому законом порядку, не подав клопотання про відкладення розгляду справи та не повідомив про бажання приймати участь у судовому засіданні, враховуючи що участь особи, яка притягається до адміністративної відповідальності не є обов`язковою під час розгляду справи в апеляційній інстанції, вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності  ОСОБА_2 .
В судовому засіданні апеляційної інстанції захисник адвокат Вань І.Р. підтримала вимоги апеляційної скарги в повному обсязі, просила скасувати постанову суду та закрити провадження на підставі п.1 ч.1 ст. 247 КУпАП у зв`язку із відсутністю події і складу  адміністративного правопорушення. 
Вважала, що вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, недоведена, оскільки в матеріалах провадження відсутні належні та допустимі докази того, що останній керував транспортним засобом і був правомірно зупинений працівниками патрульної поліції. Наполягала на відсутності в діях ОСОБА_1 складу та події адміністративного правопорушення та просила закрити провадження у справі щодо ОСОБА_1 . 
Перевіривши матеріали справи про адміністративне правопорушення, дослідивши доводи апеляційної скарги в інтересах ОСОБА_1 апеляційний суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а постанову судді залишити без змін з наступних підстав.
Згідно ст. 245 КУпАП завданням провадження у справах про адміністративне правопорушення є всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її у точній відповідності із законом.
Відповідно до вимог ст. 280 КУпАП, суддя при розгляді справи про адміністративне правопорушення  має з`ясувати, чи було вчинено правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. 
Судове рішення суду першої інстанції підлягає обов`язковому скасуванню у тому, випадку, коли  за наявності підстав для закриття судом провадження  його не було закрито або  ухвалено незаконним складом суду. 
Зокрема, підлягає обов`язковому скасуванню судове рішення у тому разі, коли вину обвинуваченого не доведено  сукупністю належних та допустимих доказів по справі, коли відсутня подія правопорушення  або коли в діях особи, яка притягається до відповідальності відсутній склад  відповідного правопорушення. 
Так, в своїх доводах сторона захисту посилається на те, що в юридичному аспекті справа про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП розглянутою судом першої інстанції не була і рішення в ній за вимогами закону прийняте не було, оскільки постанова суду першої інстанції від 14.02.2023, в порушення приписів КУпАП, складається лише з вступної та резолютивної частини, а написаний 16.02.2023 повний текст постанови від 14.02.2023, який містить мотивувальну частину, слід вважати юридично неіснуючою. 
Апеляційний суд неодноразово у своїх рішеннях звертав увагу на те, що судова практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що адміністративне правопорушення, санкція за вчинення якого у КУпАП передбачає адміністративний арешт, визнається кримінальним правопорушенням у розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  (справа  "Гурепка проти України").
При цьому, позбавлення прав на управління транспортним засобом також розглядається Європейським Судом як кримінально-правова санкція, оскільки «право керувати автомобілем є дуже корисним в щоденному житті і для здійснення діяльності».
Визнання кримінально-правового змісту справи свідчить про те, що особа, яка притягається до відповідальності за вчинення такого правопорушення повинна користуватися основними гарантіями, які забезпечуються при обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, серед яких право знати, у вчиненні якого правопорушення його підозрюють або обвинувачують, бути чітко і своєчасно повідомленим про свої права та обов`язки, мати захисника, оскаржувати судові рішення в апеляційному та касаційному порядку та інші. 
Апеляційний суд також неодноразово звертав увагу на недосконалість  КУпАП, який було введено в дію Постановою Верховної Ради Української РСР №8074-10 від 07.12.1984 року  та вказував на необхідність здійснення правосуддя, виходячи з загальних принципів здійснення судочинства, з метою забезпечення справедливої процедури і юридичної визначеності.  
Згідно ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (Справа «Салов проти України»).
Необхідно звернути увагу на те, що метою судочинства є не лише формальне вирішення питань, що вирішуються судом при ухваленні вироку відповідно до вимог ст. 368 КПК України, а досягнення правосуддя, в зв`язку з чим суд зобов`язаний дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі прийнятого ним рішення й забезпечують його правосудність.
Відсутність належної мотивації висновків суду призводить до того, що сторона позбавляється можливості обґрунтувати свою позицію під час оскарження вироку суду, а суд вищої інстанції – переглянути його. 
Таким чином, отримання належним чином мотивованого судового рішення відповідає інтересам сторін, оскільки надає їм можливість проаналізувати мотиви, якими керувався суд при ухваленні рішення та належним чином обґрунтувати свої заперечення щодо висновків суду з якими вони не згідні. 
Разом з тим, у тому випадку якщо складання судового рішення вимагає значного часу, суд має право обмежитися складанням і оголошенням його резолютивної частини та в подальшому скласти мотивувальну частину судового рішення, в якій викласти свої правові висновки та надати оцінку доказам з точки зору їх належності, допустимості, достовірності і достатності.
Апеляційний суд вважає, що оголошення судом резолютивної частини судового рішення, спрямовано на забезпечення права на отримання належним чином мотивованого судового рішення, що відноситься до однієї  з гарантій справедливого розгляду та  сприяє  доступу до суду з метою ефективного  захисту своїх права.
Апеляційний суд звертає увагу на те, що метою мотивування є показати сторонам, що їх почули і, таким чином, це сприятиме тому, щоб вони погодились із рішенням. Водночас це зобов`язує суддю обґрунтовувати свої міркування об`єктивними аргументами і дотримуватись прав сторони захисту. Національні суди повинні з достатньою чіткістю вказати підстави, на яких вони засновують своє рішення. Мотивоване рішення є важливим для того, щоб дозволити заявнику ефективно здійснювати будь-яке право на оскарження («Хаджіанастасіу проти Греції»). Проте, обсяг обов`язку мотивування може змінюватись залежно від характеру рішення і має аналізуватись у світлі обставин справи («Руїс Торіха проти Іспанії» ). 
Апеляційний суд вважає, що саме такий підхід зможе забезпечити право особи, яка притягається до адміністративної відповідальності на отримання мотивованого судового рішення та оскарження судового рішення. 
Перевіряючи доводи апеляційної скарги, враховуючи особливості діючого  КУпАП, який було введено в дію Постановою Верховної Ради Української РСР №8074-10 від 07.12.1984, приписи національного та Європейського законодавства,  , апеляційний суд вважає, що ухвалення судом першої інстанції резолютивної частини рішення у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності не порушувало право на подальше своєчасне оскарження судового рішення та відповідало вимогам загальних принципів здійснення судочинства, справедливої судової процедури та юридичної визначеності (а.с. 49-56).
Постанова суду першої інстанції від 14.02.2023, на переконання апеляційного суду, відповідає вимогам ст. 283 КУпАП, містить опис обставин, встановлених при розгляді справи, зазначення нормативного акту, який передбачає відповідність за дане правопорушення та прийняте по справі рішення.
Вбачається, що апелянт не оскаржує факту перебування ОСОБА_1 08.09.2022  в стані алкогольного сп`яніння та факту відмови останнього від проходження огляду на стан сп`яніння у встановленому законом порядку як на місці зупинки транспортного засобу, так і в спеціалізованій медичній установі. Тому у відповідній частині оскаржувана постанова, в силу приписів процесуального законодавства, апеляційним судом не переглядається.
Зі змісту доводів апеляційної скарги, які в повному обсязі були підтримані захисником адвокатом Вань І.Р. вбачається, що заперечується факт керування 08.09.2022 ОСОБА_1 транспортним засобом, правомірність вимоги пройти огляд на стан сп`яніння, а відтак і порушення ОСОБА_1 приписів п. 2.9а ПДР та наявність в діях останнього складу та події адміністративного правопорушення, що ставиться йому у вину. 
Апеляційний суд звертає увагу на те, що такі доводи сторони захисту перевірялись судом першої інстанції та їм було надано належну правову оцінку. 
Апеляційний суд вважає за необхідне перевірити повторно доводи апеляції, зокрема щодо незаконності судового рішення суду першої інстанції у зв`язку з наявністю, на переконання сторони захисту, правових підстав для закриття провадження на підставі ст. 247 КУпАП – за відсутністю складу та події адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, в діях ОСОБА_1 , оскільки останній не керував транспортним засобом.
За приписами ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків. Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.
Оцінка доказів, відповідно до ст. 252 КУпАП, відбувається за внутрішнім переконанням особи, що приймає рішення, та ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному досліджені всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом та правосвідомістю, а жодний доказ не має наперед встановленої сили.
Апеляційний суд надає оцінку сукупності доказів, які містяться в матеріалах справи з точки зору належності, допустимості, достовірності та достатності для прийняття відповідного процесуального рішення.
Апеляційний суд виходить з того, що відповідно до ч. 3 ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях і всі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачиться на її користь, а оцінка доказів, відповідно до приписів ст. 252 КУпАП, відбувається за внутрішнім переконанням особи, що приймає рішення та ґрунтується на всебічному, повному, та об`єктивному досліджені всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом та правосвідомістю, а жодний доказ не має наперед встановленої сили.
Дослідивши у повному обсязі сукупність зібраних по справі доказів та оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, з врахуванням всебічного, повного і об`єктивного дослідження всіх обставин справи, апеляційний суд вважає, що Городенківський районний суд прийшов до обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП.
Правильність вищевказаних висновків суду першої інстанції, на переконання апеляційного суду, повністю доводиться зібраними та повторно дослідженими апеляційним судом доказами, зокрема: даними Протоколу про адміністративне правопорушення ДПР18 №459593 від 08.09.2022 про вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, підписаного ОСОБА_1 особисто (а.с. 3); даними Рапорту інспектора СРПП та о/ч відділення поліції № 2 (м. Городенка) Коломийського РВП ГУНП у Івано-Франківській області від 08.09.2022 (а.с. 4); даними Акту огляду ОСОБА_1 на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів, в якому зафіксовано ознаки алкогольного сп`яніння, виявлені в ОСОБА_1 , та його відмову від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння, стверджену власноручним підписом останнього (а.с. 7); даними Направлення на огляд водія транспортного засобу ОСОБА_1 до КНП «Городенківська БЛІЛ» від 08.09.2022 з метою виявлення стану алкогольного сп`яніння, де зафіксовано відмову останнього від проходження огляду на стан сп`яніння (а.с. 8); даними диску з відеозаписами з цифрової нагрудної відеокамери (без номера) (а.с. 9); а також даними інших матеріалів в їх сукупності, які за змістом  узгоджуються між собою та дають суду можливість встановити фактичні обставини справи. 
Вищевказані докази були належним чином досліджені судом першої інстанції та повторно у повному обсязі досліджені в суді апеляційної інстанції разом із відеозаписами із нагрудних відеореєстраторів працівників поліції.  
Суд прийшов до висновку, що своїми діями ОСОБА_1 порушив вимоги п. 2.5 Правил дорожнього руху та вчинив адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 130 КУпАП, що і поставлено останньому у вину.
Відтак, доводи апеляційної скарги з приводу того, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів порушення ОСОБА_1 приписів п. 2.9а ПДР не заслуговують на увагу суду, оскільки у вину останньому поставлено порушення вимог п. 2.5 ПДР, а не п.2.9а ПДР.
Доводи апелянта з приводу того, що в його діях відсутній склад та подія  адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, не знайшли свого підтвердження та повністю спростовуються сукупністю досліджених судом доказів, яким суд надав належну правову оцінку у відповідності до вимог ст. 252 КУпАП.
Так, перевіряючи доводи апеляційної скарги в інтересах особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, а саме – щодо недоведеності факту керування ОСОБА_1 08.09.2022 транспортним засобом з огляду на відсутність в матеріалах справи належних та допустимих доказів про рух транспортного засобу, відеофіксації того, що ОСОБА_1 керував транспортним засобом, апеляційний суд звертає увагу на те, що користування джерелом підвищеної небезпеки покладає на водія транспортного засобу певні додаткові обов`язки, які пов`язані із необхідністю забезпечення безпечного використання транспортних засобів. 
Апеляційний суд неодноразово наголошує, що таке обмеження прав конкретної особи повністю відповідає інтересам суспільства щодо забезпечення безпеки дорожнього руху. 
Апеляційний суд звертає увагу на те, що право органів Національної поліції вимагати пройти у встановленому порядку огляд  у відповідності до п. 2.5 ПДР України кореспондується із обов`язком водія не керувати транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння або перебуваючи під впливом наркотичних чи токсичних речовин.
З урахуванням приписів ст. 251 КУпАП, за яким відеофіксація є одним із доказів в справі про адміністративне правопорушення, судом апеляційної інстанції були досліджені відеозаписи, долучені інспекторами патрульної поліції (а.с. 9). 
Зі змісту відеозаписів вбачається, що рух транспортного засобу ВАЗ 21099, д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 і безпосередню його зупинку працівниками поліції на відео носіях не зафіксовано.
Однак, усі наявні в матеріалах провадження належні та допустимі докази суд досліджує в їх сукупності.
Так, згідно даних рапортів працівників поліції, що містяться в матеріалах справи (а.с. 4, 6), 08.09.2022 близько 11:24 год зі служби «102» надійшло повідомлення від громадянина ОСОБА_3 про те, що в м. Городенка по вул. Височана біля АЗС «ОККО» сталось ДТП між т/з ВАЗ2199, д.н.з. НОМЕР_1 , та т/з ВАЗ, д.н.з. НОМЕР_2 , водій якого перебуває в стані сп`яніння. Виїздом ГРПП на місце події встановлено, що ознак ДТП немає, але водій ВАЗ створив аварійну ситуацію на дорозі, оскільки керував транспортним засобом в нетверезому стані. В ході спілкування з водієм ОСОБА_1 в останнього було виявлено ознаки алкогольного сп`яніння: запах алкоголю з порожнини рота, тремтіння пальців рук та нестійка хода. Пройти тест на факт вживання алкоголю водій відмовився. На вказаного громадянина було складено адміністративний протокол за ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Апеляційний суд, оглянувши долучені до матеріалів провадження відеозаписи, констатує, що дані рапортів патрульних поліцейських повністю узгоджуються із даними, зафіксованими на нагрудні камери патрульних поліцейських.
Зокрема, встановлено, що працівники поліції приїхали на місце події, де серед проїжджої частини дороги стояв знерухомлений транспортний засіб ОСОБА_1 , в зв`язку з тим, що  на лінію «102»  поступило повідомлення від іншого учасника дорожнього руху про те, що 08.09.2022 в м. Городенка по вул. Височана біля АЗС «ОККО» особа з ознаками алкогольного сп`яніння керувала автомобілем ВАЗ2199, д.н.з. НОМЕР_1 , та створила аварійну ситуацію. Вбачається (дані відеозаписів), що водієм указаного транспортного засобу був громадянин ОСОБА_1 , який в`їхав в інший автомобіль, власник якого не має до ОСОБА_1 матеріальних претензій через незначну шкоду, однак, який забрав в ОСОБА_1 ключі від його автомобіля і залишався поряд з ним до приїзду працівників патрульної поліції. 
На переконання апеляційного суду, підстав вважати повідомлення громадянина ОСОБА_3 на лінію «102», його пояснення, надані працівникам патрульної поліції в момент прибуття на місце події, які зафіксовані на відеозаписах, долучених до матеріалів провадження, неправдивими, чи ставити під сумнів дані працівників лінії «102» та дані рапортів працівників поліції у суду немає.
Оглянутими відеозаписами підтверджується, що на місці подій ОСОБА_1 , виявляючи явні ознаки сп`яніння (порушення координації рухів, мови, поведінка, що не відповідає обстановці, тощо) підтвердив і особисті дані (ПІБ), і факт керування транспортним засобом, і рух транспортного засобу (відеофайл «_0002.mp4»: на запитання поліцейського, куди їхав ОСОБА_1 останній відповів, що додому; відеофайл «_0003.mp4»: на повторне запитання поліцейського, звідки і куди їхав ОСОБА_1 останній ствердив, що з Луки), і факт вживання алкогольних напоїв, і факт відмови від проходження огляду на стан сп`яніння як за допомогою приладу «Драгер», так і в медзакладі (відеофайл «_0004.mp4»). 
Апеляційний суд звертає увагу на те, що згідно мотивувальної частини оскаржуваної постанови, суд першої інстанції повністю дослідив дані долученого до матеріалів провадження відеодиску та надав належну правову оцінку всій інформації, що міститься на відеозаписах.
За результатами повторного дослідження долучених до матеріалів провадження відеозаписів апеляційний суд дійшов тотожних висновків суду першої інстанції з приводу того, що належних доказів існування будь-якого іншого водія крім ОСОБА_1 , який би 08.09.2022 керував транспортним засобом ВАЗ2199, д.н.з. НОМЕР_1 , немає. Даних, які б викликали обґрунтований сумнів у тому, що саме ОСОБА_1 08.09.2022 керував указаним автомобілем, створив аварійну ситуацію і був зупинений іншими учасниками дорожнього руху з метою запобігти настанню ймовірних дорожньо-транспортних пригод з вини водія ОСОБА_1 , який перебував в стані алкогольного сп`яніння, апеляційному суду не представлено. Апеляційний суд враховує, що на долучених відеозаписах відсутня будь-яка інша стороння особа в автомобілі ОСОБА_1 , а останній знаходився на задньому пасажирському сидінні автомобіля виключно за вказівкою працівників поліції, оскільки координація рухів ОСОБА_1 була явно порушеною (не міг триматися на ногах, хитався, візуально виявляв слабкість постави, тощо). 
Крім цього, в матеріалах провадження на а.с. 11 містяться письмові пояснення ОСОБА_1 , стверджені його власноручним підписом. Згідно даних письмових пояснень особи, що притягується до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 підтвердив, що вживав спиртні напої, що керував транспортним засобом в нетверезому стані та що його було зупинено працівниками поліції. 
Апеляційний суд повторно наголошує, що суд надає оцінку сукупності доказів, які містяться в матеріалах справи, з точки зору належності, допустимості, достовірності та достатності для прийняття відповідного процесуального рішення, і така оцінка доказів, відповідно до приписів ст. 252 КУпАП, відбувається за внутрішнім переконанням особи, що приймає рішення та ґрунтується на всебічному, повному, та об`єктивному досліджені всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом та правосвідомістю.
Даних, які б свідчили про фальшування матеріалів провадження, невідповідність підписів особи, яку притягується до адміністративної відповідальності, про службове підроблення, про неналежність та недопустимість як доказів долучених до матеріалів справи адміністративних матеріалів,у суду немає.
З урахуванням наведеного, апеляційний суд, керуючись законом та правосвідомістю, за результатами всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи в їх сукупності (в т.ч. даних протоколу про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 , даних рапортів працівників поліції щодо повідомлення на лінію «102» щодо водія транспортного засобу ВАЗ2199, д.н.з. НОМЕР_1 , процесуальної поведінки ОСОБА_1 , візуальних ознак перебування останнього в стані сп`яніння, що зафіксовано на долучених відеозаписах, пояснень осіб на місці події, що також зафіксовано на відеозаписах, та ін. даних), вважає, що 08.09.2022 об 11.15 год у м. Городенка по вул. Височана саме водій ОСОБА_1 керував автомобілем ВАЗ2199, д.н.з. НОМЕР_1 , з явними ознаками алкогольного сп`яніння.
Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції щодо критичної оцінки письмових пояснень, долучених до матеріалів провадження, з огляду на те, що свідків не було допитано безпосередньо в судовому засіданні. 
Відтак, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про те, що, з урахуванням наявних в матеріалах провадження належних та допустимих доказів, 08.09.2022 саме ОСОБА_1 керував транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння. Вищевказаний висновок повністю підтверджується сукупністю повторно досліджених апеляційним судом доказів під час розгляду справи в апеляційній інстанції. 
Враховуючи усі встановлені суперечності, під час перегляду справи в апеляційній інстанції судом з метою перевірки доводів апелянта щодо невинуватості ОСОБА_1 у повному обсязі було повторно досліджено докази, які містяться в матеріалах справи. 
Так, відповідно до  протоколу про адміністративне правопорушення серії ДПР18 №459593 від 08.09.2022, ОСОБА_1 звинувачується в тому, що 08.09.2022 об 11.15 год у м. Городенка по вул. Височана керував автомобілем ВАЗ2199, д.н.з. НОМЕР_1 , з явними ознаками алкогольного сп`яніння: запах алкоголю з порожнини рота, порушення координації рухів, почервоніння обличчя, невиразна розмова. Від проходження огляду на стан сп`яніння, у встановленому законом порядку, водій відмовився, чим порушив вимоги п. 2.5 Правил дорожнього руху, за що ст.130 КУпАП передбачена відповідальність (а.с. 3). 
Апеляційний суд вважає, що обвинувачення, висунуте ОСОБА_1 , є конкретним.
Зміст висунутого обвинувачення було доведено ОСОБА_1 під час складання протоколу про адміністративне правопорушення, що підтверджується даними матеріалів провадження, в тому числі даними оглянутих відеозаписів, з яких вбачається, що водію ОСОБА_1 працівником поліції було доведено до відома, що за відмову від огляду на стан сп`яніння щодо ОСОБА_1 буде складено протокол про адміністративне правопорушення за ч.1 ст. 130 КУпАП (відеофайл «_0003.mp4»), та даними протоколу про адміністративне правопорушення, підписаного ОСОБА_1 особисто.
Вказаний протокол про адміністративне правопорушення складений уповноваженою на те особою – інспектором ВП №1 (м. Городенка) Коломийського РВП ГУНП в Івано-Франківській області капітаном поліції Дяківом Н.М., з заповненням всіх необхідних реквізитів, встановлених ст. 256 КУпАП, підписаний уповноваженою на те особою та особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 особисто. 
ОСОБА_1 було роз`яснено, в тому числі письмово у відповідних графах протоколу про адміністративне правопорушення, його права та обов`язки відповідно до ст. 63 Конституції України та ст. 268 КУпАП, повідомлено про розгляд справи в Городенківському районному суді, що ОСОБА_1 ствердив власноручним підписом. Зафіксоване у протоколі повністю узгоджується з даними повторно досліджених апеляційним судом доказів, що містяться в матеріалах провадження. 
Крім того, апеляційний суд, оглянувши долучені до матеріалів справи відеозаписи, констатує, що хоча процесуальна поведінка ОСОБА_1 в переважній більшості не відповідала обстановці (обумовлене сп`янінням порушення мови), однак останній вільно висловлювався, надавав пояснення та відповіді, в тому числі на уточнюючі запитання працівників поліції, отримував належну правову реакцію зі сторони працівників поліції.
Даних, які б свідчили про порушення прав ОСОБА_1 зі сторони працівників правоохоронних органів в матеріалах провадження немає. 
Апеляційний суд, враховуючи, що розгляд справ про адміністративні правопорушення, передбачені ст. 130 КУпАП, віднесено до компетенції суду, а працівниками поліції здійснюється лише оформлення матеріалів у справі про адміністративне правопорушення, наголошує, що Інструкція з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення в органах поліції не містить обов`язкової вимоги щодо залучення захисника під час складання протоколу про адміністративне правопорушення КУпАП на місці зупинки транспортного засобу.
Апеляційний суд звертає увагу на те, що протокол про адміністративне правопорушення було складено 08.09.2022, 19.09.2022 – справу передано на розгляд міського суду (а.с. 15), а 14.12.2022 ОСОБА_1 скористався правом на правову допомогу та уклала відповідний договір з адвокатом Танасійчуком О.О. (а.с. 30 – Ордер на надання правничої (правової) допомоги), який надавав юридичний супровід і станом на 14.02.2023 (розгляд справи судом першої інстанції), і під час апеляційного перегляду.    
Працівниками поліції тимчасово вилучено посвідчення водія НОМЕР_3 та видано тимчасовий дозвіл на право керування транспортним засобом ДТ220885, що засвідчено особистим підписом ОСОБА_1 (а.с. 3).
У вказаному протоколі у графі пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, зазначено, що ОСОБА_1 надав пояснення на окремому бланку, який долучено до адміністративних матеріалів (а.с. 11).
В протоколі не зазначені свідки, однак апеляційний суд звертає увагу на те, що, згідно даних оглянутих відеозаписів 08.09.2022 подія мала місце в світлу пору доби серед проїжджої частини дороги, а на місці зупинки транспортного засобу ОСОБА_1 були присутні інші особи, які виказували в сторону ОСОБА_1 обурення стосовно недопустимості керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння через ризики і загрози, в тому числі для дітей, які ходять по дорогах (фактичні свідки події, які не зафіксовані в протоколі про адміністративне правопорушення).
Апеляційний суд також звертає увагу на те, що за приписами ч. 2 ст. 266 КУпАП, під час проведення огляду осіб поліцейський застосовує технічні засоби відеозапису і лише в разі неможливості застосування таких засобів огляд проводиться у присутності двох свідків.
Судом встановлено, що 08.09.2022 працівниками поліції здійснювалась відеофіксація подій  технічними пристроями. Відеозаписи, що містяться на відеодиску (а.с. 9), додано до протоколу та до матеріалів провадження, їм надано належну правову оцінку як судом першої інстанції, так і повторно досліджено під час апеляційного перегляду постанови. Долучені відеозаписи на переконання апеляційного суду є неналежними та недопустимими доказами, що слугують документарним підтвердженням встановлених судами фактичних обставин справи. 
Протокол про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 , на думку апеляційного суду, містить достатні та переконливі дані, які дозволяють встановити порядок вчинення процесуальних дій, свідчать про обізнаність особи, яка притягається до адміністративної відповідальності про зміст висунутих обвинувачень, наявність реальної можливості організувати ефективний захист своїх інтересів у відповідності до приписів законодавства. 
На переконання апеляційного суду, протокол про адміністративне правопорушення відповідає вимогам ст. 256 КУпАП і не містить недоліків, які б свідчили про істотне порушення права на захист особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, чи будь-яких інших процесуальних порушень. 
З огляду на викладене, апеляційним судом не встановлено порушень вимог статей 254, 255, 256 КУпАП.
Щодо доводів апелянта з приводу неправомірності зупинки транспортного засобу під керуванням ОСОБА_1 , неправомірності дій патрульних поліцейських, апеляційний суд дійшов висновку про їх необґрунтованість та безпідставність з огляду на вищевказане та таке.
Апеляційний суд повторно наголошує, що користування джерелом підвищеної небезпеки покладає на водія транспортного засобу певні додаткові обов`язки, які пов`язані із необхідністю забезпечення безпечного використання транспортних засобів і таке обмеження прав конкретної особи повністю відповідає інтересам суспільства щодо забезпечення безпеки дорожнього руху. 
У своїх рішеннях апеляційний суд неодноразово зазначав, що правомірність дій поліцейських щодо зупинки транспортного засобу не знаходиться у причинному зв`язку з обов`язком водія транспортного засобу пройти відповідний медичний огляд з метою встановлення стану сп`яніння. 
При оформленні поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху патрульна поліція керується Конституцією України, КУпАП, Інструкцією про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженою спільним наказом МВС, МОЗ України від 09 листопада 2015 року № 1452/735, іншими нормативно правовими актами, що набули чинності в умовах введення на території України воєнного стану.
Відповідно до національного законодавства працівник поліції самостійно на власний розсуд приходить до висновку про наявність ознак сп`яніння у водія транспортного засобу та вирішує питання щодо необхідності проходження водієм транспортного засобу огляду на стан сп`яніння.  
Крім того, на переконання апеляційного суду, правомірність дій поліцейських щодо зупинки транспортного засобу не знаходиться у причинному зв`язку з обов`язком водія транспортного засобу пройти відповідний огляд з метою встановлення стану сп`яніння. 
Згідно даних матеріалів провадження, в тому числі, що підтверджується даними оглянутих відеозаписів,  08.09.2022 ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом в стані сп`яніння створив на проїжджій частині аварійну ситуацію та був зупинений іншими учасниками дорожнього руху (водіями) для недопущення подальшого руху транспортного засобу під керуванням п`яного водія. Патрульні поліцейські, які прибули на місце зупинки транспортного засобу водія ОСОБА_1 , які діяли у відповідності до приписів законодавства в тому числі і Інструкції, мали всі правові підстави запропонувати ОСОБА_1 пройти у встановленому порядку огляд на стан алкогольного сп`яніння. 
Апеляційний суд повністю погоджується та вважає вимогу пройти огляд на стан сп`яніння правомірною з огляду на те, що зафіксовані даними матеріалів провадження виявлені працівниками поліції ознаки сп`яніння водія ОСОБА_1 знайшли своє підтвердження під час дослідження судом даних відеозаписів. Зокрема, ОСОБА_1 поводив себе, як особа, яка перебуває в стані сп`яніння: порушена координація рухів (не міг стояти на ногах, хитався, нестійка ходьба, йому було запропоновано сісти на пасажирське сидіння його авто), невиразна розмова ( ОСОБА_1 складно відповідав на поставленні запитання, нечітко промовляв слова, плутався у сказаному), а процесуальна поведінка вцілому не відповідала обстановці. 
Апеляційний суд звертає увагу, що під час спілкування з ОСОБА_1 поліцейські, не зважаючи на обурення станом сп`яніння, в якому перебував ОСОБА_1 , поводили себе професійно, дотримуючись посадових інструкцій та нормативно-правових приписів.
Відтак, судом апеляційної інстанції не встановлено буд-яких процесуальних порушень зі сторони патрульних поліцейських, в тому числі на оглянутих відеозаписах відсутні належні та допустимі докази проявів свавілля зі сторони патрульних поліцейських щодо ОСОБА_1 , натомість процесуальна поведінка особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, свідчить про відсутність будь-яких заперечень щодо висунутих ОСОБА_1 адміністративних обвинувачень на місці зупинки транспортного засобу.
Апеляційний суд неодноразово звертав увагу на те, що право органів Національної поліції вимагати пройти у встановленому порядку огляд  у відповідності до п. 2.5 ПДР України кореспондується із обов`язком водія не керувати транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння або перебуваючи під впливом наркотичних чи токсичних речовин.
Відповідно до вимог п. 2.5 ПДР України, водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
У разі невиконання вимог п. 2.5 ПДР України, передбачена адміністративна відповідальність за ч. 1 ст. 130 КУпАП, а саме за відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції.
Апеляційний суд звертає увагу на те, що згідно диспозиції даної частини статті, для настання адміністративної відповідальності, не має значення причина відмови особи, яка керує транспортним засобом від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції за виключенням обставин, які встановлені ст. 17 КУпАП. 
Апеляційний суд вважає, що ОСОБА_1 не діяв у стані крайньої необхідності, не знаходився у стані необхідної оборони  і не перебував у стані неосудності. 
Апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідно до національного законодавства працівник поліції самостійно на власний розсуд приходить до висновку про наявність ознак сп`яніння у водія транспортного засобу та вирішує питання щодо необхідності проходження водієм транспортного засобу огляду на стан сп`яніння.  
За змістом пунктів 2, 3 Порядку направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженого постановою КМ України № 1103 від 17.12.2008, огляду підлягають водії транспортних засобів щодо яких у поліцейського є підстави вважати, що вони перебувають у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, згідно з ознаками такого стану, встановленими МОЗ і МВС. Огляд проводиться: поліцейським на місці зупинки транспортного засобу з використанням спеціальних технічних засобів, дозволених до застосування МОЗ і Держспоживстандартом; лікарем закладу охорони здоров`я.
Відповідно до вимог ч. 3 ст. 266 КУпАП, огляд водія на стан сп`яніння проводиться з використанням спеціальних технічних засобів працівником поліції у присутності двох свідків або в разі незгоди з його результатами в закладах охорони здоров`я.
У разі незгоди водія (судноводія) на проведення огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують його увагу та швидкість реакції, поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів або в разі незгоди з його результатами огляд проводиться в закладах охорони здоров`я. 
Апеляційний суд звертає увагу на те, що правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП, є закінченим з моменту відмови водія пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння в медичному закладі.
Таким чином, діючий закон дозволяє водію відмовитись від проведення огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів і така відмова не утворює складу адміністративного правопорушення. 
Однак, у цьому випадку водій транспортного засобу зобов`язаний пройти огляд на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння в  закладах охорони здоров`я.
Апеляційний суд звертає увагу, що факт відмови водія від проходження огляду на стан сп`яніння за своїм правовим змістом є правопорушенням, а не процесуальною дією, яка дозволяє виявити волевиявлення особи, яка підозрюється у керуванні транспортним засобом у стані сп`янінням щодо її бажання проходити огляд на стан алкогольного сп`яніння у встановленому законом порядку. 
Факт відмови водія від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння за допомогою технічного засобу  поліцейським або в медичному закладі встановлюється судом на підставі доказів, які досліджені та оцінені судом  за внутрішнім переконанням.
Даними повторно досліджених відеозаписів підтверджується, що на законну вимогу патрульних поліцейських ОСОБА_1 відмовився від огляду на стан сп`яніння як на місці зупинки транспортного засобу з допомогою газоаналізатора «Драгер», так і в спеціалізованому медичному закладі. 
Так, згідно даних долучених відеозаписів вбачається, що патрульні поліцейські пропонували ОСОБА_1 пройти огляд та пропонували проїхати в медзаклад для проходження відповідного огляду (відеофайл «_0004.mp4»), однак,  ОСОБА_1 ствердно відмовився: «Ні».
Апеляційний суд вважає, що зафіксована нагрудними камерами поліцейських відмова ОСОБА_1 від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу та в спеціалізованому медичному закладі є належним та допустимим доказом у справі.
Відповідно до ст. 251 КУпАП, доказами по справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку посадова особа встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. 
Так, відеофіксація є одним із доказів в справі про адміністративне правопорушення, які з метою всебічного, повного і об`єктивного дослідження всіх обставин справи в їх сукупності були повторно досліджені судом апеляційної інстанції (а.с. 9).
Апеляційний суд, з огляду на інформативний характер долучених відеозаписів, вважає їх належними та допустимими доказами, оскільки вони отримані у встановленому законом порядку, дозволяють повно і всебічно встановити фактичні обставини вчиненого адміністративного правопорушення, відповідність дій патрульних поліцейських, процесуальну поведінку особи, що притягується до адміністративної відповідальності, тощо.
Таку ж правову оцінку відмові ОСОБА_1 та наявним в матеріалах провадження належним та допустимим доказам, в тому числі і долученим відеозаписам, надано і судом першої інстанції.
З урахуванням встановленого, апеляційний суд констатує, що на правомірну вимогу патрульних поліцейських пройти огляд на стан сп`яніння у відповідності до вимог законодавства як на місці зупинки транспортного засобу з допомогою газоаналізатора «Драгер», так і в спеціалізованому закладі охорони здоров`я  ОСОБА_1 відмовився. Відмова ОСОБА_1 від огляду на стан сп`яніння, зафіксована на відеозаписах, долучених до матеріалів провадження, повністю узгоджується з даними Протоколу про адміністративне провадження (а.с. 3), Акту огляду (а.с. 7), які підписані ОСОБА_1 особисто та які засвідчують відмову останнього від огляду на стан сп`яніння, що і поставлено йому у вину.
Апеляційний суд дійшов тотожних висновків суду першої інстанції з приводу того, що відмовляючись на законну вимогу патрульних поліцейських пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння як на місці зупинки транспортного засобу, так і в спеціалізованому медичному закладі, ОСОБА_1 порушив вимоги п. 2.5 Правил дорожнього руху та вчинив адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Доводи апелянта з приводу того, що в діях ОСОБА_1 відсутній склад та подія  адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, не знайшли свого підтвердження та повністю спростовуються сукупністю досліджених судом доказів, яким суд дав належну оцінку у відповідності до вимог ст. 252 КУпАП.
Адміністративне стягнення, обране судом в мінімальних межах ч. 1 ст. 130 КУпАП відповідає вимогам ст. 23 КУпАП, відповідно до якої адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення та запобігання вчиненню нових правопорушень самим правопорушником та іншими особами.
За таких обставин, апеляційний суд вважає безпідставними та необґрунтованими доводи апелянта з приводу невинуватості ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Підстав для скасування обґрунтованої та законної постанови суду першої інстанції немає.

Керуючись ст. 294 КУпАП,-

                                                           п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу захисника особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 адвоката Танасійчука О.О. залишити без задоволення.
Постанову судді Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 14 лютого 2023 року щодо ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 130 КУпАП залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення.

Суддя Івано-Франківського
апеляційного суду                                                                                      О.П. Васильєв