Постанова
Іменем України 
 
16 червня 2023 року
м. Київ
 
справа № 757/37163/20-ц
провадження № 61-2583св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю.,                   Коротуна В. М.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційні скарги  ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від                      08 лютого 2023 року у складі колегії суддів: Яворського М. А.,                  Кашперської Т. Ц., Фінагеєва В. О., та Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на додаткову постанову Київського апеляційного суду від 22 лютого 2023 рокуу складі колегії суддів:  Яворського М. А.,  Кашперської Т. Ц., Фінагеєва В. О.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), в якому просив стягнути на свою користь пеню у розмірі трьох відсотків від вартості послуги за кожен день прострочення з                      18 грудня 2019 року до 17 січня 2020 року у розмірі 11 122 410, 48 грн.
Свої вимоги обґрунтовував тим, що постановою Верховного Суду від                   15 квітня 2020 року у справі №0519/12689/2012 стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на його користь 400 000,00 дол. США за договором про спеціальний строковий вклад від 26 вересня 2001 року № 791 та відповідно до частини другої статті 625 ЦК України стягнуто три відсотки річних від простроченої суми в розмірі 36 003,69 дол. США.
28 травня 2020 року він звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з заявою про добровільне виконання постанови Верховного Суду від 15 квітня                       2020 року в частині повернення коштів.
07 серпня 2020 року на його поточний рахунок надійшли грошові кошти від АТ КБ «ПриватБанк», як повернення від банку депозитного вкладу.
Стягнуті кошти включають в себе суму вкладу та 3 % річних за несвоєчасне виконання зобов`язань із повернення суми грошового вкладу, але вказана сума розрахована до звернення з позовом до суду, тобто з 21 листопада 2010 року до 21 листопада 2012 року.
Разом із тим він не міг користуватися грошовими коштами, які йому належать, до фактичного повернення АТ КБ «ПриватБанк» суми вкладу, а саме до 07 серпня 2020 року, у зв`язку з цим змушений звернутися до суду з позовом про стягнення пені за період розгляду позовної заяви та до виконання рішення суду.
Посилаючись на те, що банк несвоєчасно повернув грошові кошти за судовими рішеннями у справі № 0519/12689/2012, просив відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» стягнути з банківської установи пеню в розмірі трьох відсотків від загальної суми зобов`язання банку за кожний день прострочення з урахуванням строків спеціальної позовної давності за один місяць - з                 18 грудня 2019 року до 17 січня 2020 року, що складає                                            405 483, 43 дол. США, що за офіційним курсом Національного банку України становить 11 122 410, 48 грн.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 15 лютого                          2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. 
Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 пеню у розмірі 3 % річних за кожен день прострочення з 18 грудня 2019 року до 17 січня  2020 року в розмірі 11 122 410,48 грн. 
Суд першої інстанції виходив із того, що банк несвоєчасно повернув належні позивачу грошові кошти, що встановлено судовими рішеннями у справі № 0519/12689/2012, у зв`язку з чим визнав обґрунтованими доводи останнього про стягнення пенів розмірі 3 % за кожен день прострочення виконання зобов`язання відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».
Короткий зміст постанови апеляційної інстанції
Постановою Київського апеляційного суду від 08 лютого 2023 року за наслідками розгляду апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» рішення Печерського районного суду міста Києва від 15 лютого 2022 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до АТ КБ «Приватбанк» про стягнення пені відмовлено.
Апеляційний суд виходив із того, що, оскільки між сторонами припинено правовідносини з договору банківського вкладу, то частина п`ята статті 10 Закону України «По захист прав споживачів» не розповсюджується на спірні правовідносини.
Додатковою постановою Київського апеляційного суду від 22 лютого 2023 року заяву АТ КБ «ПриватБанк» про ухвалення додаткового рішення задоволено частково.
Судові витрати, понесені АТ КБ «ПриватБанк» зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги у розмірі 15 765,00 грн, компенсовано за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Встановивши, що ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору як споживач, апеляційний суд дійшов висновку про те, що судові витрати, понесені АТ КБ «ПриватБанк» зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги, слід компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Короткий зміст вимог касаційних скарг
22 лютого 2023 року представник ОСОБА_1 - адвокат Савченко Т. В. звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме вказує на необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 січня 2022 року в справі № 761/16124/15-ц (пункт 2 частини другої статті 389 ЦПК України). 
Крім того зазначає, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).
15 березня 2023 року представник АТ КБ «Приватбанк» - адвокат Данильченко О. О. звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на додаткову постанову Київського апеляційного суду від 22 лютого                 2023 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить її скасувати та прийняти нову постанову про стягнення з ОСОБА_1 на користь банківської установи судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.
Підставою касаційного оскарження заявник зазначає  неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 22 лютого 2023 року в справі № 757/57212/20 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року в справі № 320/5115/17 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга ОСОБА_1 аргументована тим, що апеляційний суд  неповно дослідив обставини справи, не надав їм належної правової оцінки та дійшов помилкових висновків при вирішенні справи.
Відмова банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором банківського рахунку сум свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності, передбаченої законом у вигляді сплати пені в розмірі 3 % від суми утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі.
Договірні відносини між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» є розірваними виключно з моменту набрання законної сили судовим рішенням Верховного суду у справі № 0519/12689/2012, яким було встановлено факт наявності        договірних відносин між сторонами та стягнуто на користь позивача грошові кошти за договором вкладу від                26 вересня 2001 року.                   
У касаційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» зазначає, що між позивачем та банком відсутні правовідносини з договору банківського вкладу, тому Закон України «Про захист прав споживачів» не розповсюджується на спірні правовідносини. За таких обставин позивач повинен сплачувати судовий збір на загальних підставах та у розмірах, встановлених Законом України «Про судовий збір».
Доводи інших учасників справи
Від АТ КБ «ПриватБанк» надійшло клопотання про закриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову апеляційного суду від 08 лютого 2023 року, оскільки Верховним судом було встановлено відсутність договірних правовідносин між позивачем та відповідачем на момент звернення з цим позовом.
Рух справи в суді касаційної інстанції 
Ухвалами Верховного Суду від 13 та 30 березня 2023 року відкрито касаційне провадження у даній справі.
Витребувано з Печерського районного суду міста Києва цивільну справу № 757/37163/20-ц за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про стягнення пені.
Обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій 
Суди встановили, що 24 вересня 2001 року ОСОБА_1 передав до каси Маріупольської філії АТ КБ «ПриватБанк» 400 000,00 дол. США для зарахування на його депозитний рахунок та його дочки - ОСОБА_2 строком на шість місяців зі сплатою 24 % річних.
26 вересня 2001 року між позивачем та банком укладений договір про спеціальний строковий вклад № 791, згідно з яким банк зобов`язався протягом шести місяців з дня наступного після прийняття від ОСОБА_1 200 000,00 дол. США нараховувати на вказану суму 24 % річних і на першу вимогу виплатити позивачу суму вкладу та відсотки.
На вимогу позивача до банку про виплату йому суми вкладу та відсотків банк йому відмовив.
У серпні 2002 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача суми внеску у розмірі 200 000,00 дол. США, відсотків та розірвання договору від 26 вересня 2001 року № 791, який 13 листопада 2008 року задоволений рішенням Жовтневого районного суду                                 м. Маріуполя.
09 січня 2009 року рішенням Апеляційного суду Донецької області рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 13 листопада 2008 року скасовано, в позові відмовлено.
Під час розгляду зазначеної справи встановлено, що належні позивачу грошові кошти в сумі 400 000,00 дол. США присвоєні директором Маріупольської філії АТ «КБ «ПриватБанк» Кудіновою Т. М. і головним бухгалтером Маріупольської філії АТ «КБ «ПриватБанк» Павловою В. В., які отримані кошти до каси банку не вносили.
У листопаді 2012 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АТ КБ «ПриватБанк» про відшкодування майнової шкоди.
Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 02 серпня 2018 року у справі № 0519/12689/2012 позов задоволено частково. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 майнову шкоду у розмірі 400 000,00 дол. США, що на день ухвалення рішення, відповідно до курсу Національного банку України (далі - НБУ), становить 10 784 840, 00 грн, та судовий збір у розмірі 2 520, 00 грн. В іншій частині позову відмовлено.
Постановою Донецького апеляційного суду від 24 червня 2019 року рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 02 серпня 2018 року в частині стягнення на користь ОСОБА_1 майнової шкоди в розмірі 400 000,00 дол. США залишено без змін та скасовано в частині відмови в стягненні трьох процентів річних від простроченої суми. Позов в частині стягнення трьох процентів річних від простроченої суми задоволено. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 три проценти річних від простроченої суми в розмірі                           157 216,44 дол. США, судовий збір в розмірі 20 000,00 грн.
Постановою Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі                                   № 0519/12689/2012 рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 02 серпня 2018 року та постанову Донецького апеляційного суду від 24 червня 2019 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про повернення грошової суми (вкладу) та трьох процентів річних задоволено частково. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 грошові кошти, внесені позивачем в розмірі 400 000,00 доларів США за договором про спеціальний строковий вклад від 26 вересня 2001 року № 791, три проценти річних від простроченої суми в розмірі 195 475,41 доларів США, всього 595 475,41 доларів США.
Ухвалою Верховного Суду від 22 липня 2020 року у справі                                       № 0519/12689/2012 виправлено в мотивувальній частині постанови Верховного Суду описки, а саме зазначено період за який підлягають стягненню три проценти річних від простроченої суми: «з 21 листопада 2010 року (період три роки, який передував подачі позову) до                                21 листопада 2012 року (момент подачі позову)» замість «з січня                        2004 року до квітня 2020 року». Виправлено в резолютивній частині цієї ж постанови описку й зазначено стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 три проценти річних від простроченої суми в розмірі                      36 003,69 дол.  США.
Обґрунтовуючи підстави позову у справі, яка переглядається, позивач  посилався на те, що тривалий час банк не виконував його вимоги про повернення належних йому вкладів, а тому просив стягнути з відповідача на свою користь пеню на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період із 18 грудня 2019 року до 17 січня 2020 року.
Позиція Верховного Суду
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 
Підставою касаційного оскарження постанови апеляційного суду є посилання заявника на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме вказує на необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 січня 2022 року в справі                              № 761/16124/15-ц (пункт 2 частини другої статті 389 ЦПК України); відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).
Підставою касаційного оскарження додаткової постанови апеляційного суду є посилання заявника на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 22 лютого 2023 року в справі № 757/57212/20 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року в справі № 320/5115/17 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Відповідно до статті 400 ЦПК України, якою визначено межі розгляду справи судом касаційної інстанції, встановлено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції діє в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
Касаційні скарги не підлягають задоволенню, виходячи з такого.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (статті 549, 551, 611 ЦК України).
Відповідно до частини другої статті 627 ЦК України у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.
У статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 цієї статті); продукція - це будь-який виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець- це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3).
Отже, Законом України «Про захист прав споживачів» врегульовані договірні відносини за участі споживача.
Частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством.
Якщо вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.
Вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а      банк - їх виконавцем, який несе відповідальність за неналежне надання цих послуг.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20) викладено правову позицію про те, що пеня, передбачена частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», застосовується в разі порушення виконання договірного зобов`язання на користь споживача, однак якщо між сторонами припинено правовідносини з договорів банківського вкладу, то з часу такого припинення частина п`ята статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не розповсюджується на спірні правовідносини.
Відповідно до частини другої статті 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.
Тобто після розірвання договорів їх умови припиняють діяти і правове регулювання відносин між сторонами здійснюється на законодавчих, а не договірних підставах, оскільки розірвання договорів у контексті статей 598 та 651 ЦК України є підставою для припинення зобов`язання.
Після розірвання договору банківського вкладу між сторонами не існує споживчих правовідносин, а до грошового зобов`язання зі сплати коштів, яке підтверджено судовим рішенням, застосовуються приписи статті 625 ЦК України у разі його невиконання. Тобто з моменту розірвання договору банківського вкладу пеня відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не нараховується. 
У справі, яка є предметом касаційного перегляду, апеляційний суд установив, що, ухвалюючи 15 квітня 2020 року судове рішення у справі                  № 0519/12689/2012, Верховний Суд дійшов висновку про те, що між                ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» мали місце правовідносини, що регулюють зобов`язання за договором строкового банківського вкладу, а вимога ОСОБА_1 , заявлена у позові до суду в 2002 році про повернення грошових коштів, є його волевиявлення на розірвання вказаних правовідносин.Задовольняючи вимоги ОСОБА_1 про стягнення з банківської установи 400 000,00 дол. США, суд касаційної інстанції підтвердив факт розірвання вказаного договору.
Окрім того, стягуючи з відповідача на користь ОСОБА_1 три відсотки річних за порушення грошового зобов`язання згідно вимог статті 214 ЦК Української РСР та частини другої статті 625 ЦК України, суд касаційної інстанції зазначив початок перебігу такого прострочення 2004 рік, що свідчить про наявність у банку обов`язку повернення вказаних коштів 400 000,00 доларів США саме із вказаного часу, та відсутністю обов`язку нараховувати проценти, передбачені пунктом 1 договору від 26 вересня 2001 року.
Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Апеляційний суд, установивши, що укладений між сторонами договір строкового вкладу є розірваним з моменту звернення ОСОБА_1 до суду з позовом про повернення коштів, дійшов правильного висновку про те, що на спірні правовідносини не поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів», а, відтак, пеня відповідно до частини п`ятої статті 10 цього Закону не нараховується. 
Висновки суду апеляційної інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, та узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.
Наведені представником ОСОБА_1 у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження апеляційним судом із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
Висновок про застосування норм права в подібних правовідносинах, викладений, зокрема в постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17, тому доводи скарги представника ОСОБА_1 з цього приводу є безпідставними.
Верховний Суд відхиляє аргументи касаційної скарги щодо необхідності відступу від правових висновків Верховного Суду щодо застосування норм права у спірних правовідносинах, з огляду на таке.
Відступ від правової позиції - це сукупність підстав, які зумовлюють необхідність повністю або частково відмовитися від попереднього висновку щодо певного питання на користь іншого, або конкретизувати попередній висновок, застосувавши відповідні способи тлумачення юридичних норм з метою усунення вад попереднього рішення чи групи рішень (їхня неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість), що пов`язано зі зміною суспільних відносин та усунення суперечностей між принципом правової визначеності та концепцією «живого права» (динамічного тлумачення права) як складовими верховенства права (постанова Верховного Суду від 21 липня 2021 року в справі № 933/670/20).
Отже, з урахуванням викладеного, відсутні підстави для відступу від правової позиції, викладеної у постанові  Великої Палати Верховного Суду від 25 січня 2022 року в справі № 761/16124/15-ц. 
Інші, наведені в касаційній скарзі аргументи, не спростовують висновків суду апеляційної інстанції та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник, по своїй суті зводяться до переоцінки доказів та встановлення обставин, які не були встановлені судами, що в силу положень статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.  
Що стосується додаткової постанови  Київського апеляційного суду від   22 лютого 2023 року
Згідно з пунктом 7 статті 141 ЦПК України, якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Апеляційний суд, установивши, що ОСОБА_1 в силу вимог Закону України «Про захист прав споживачів» звільнений від сплати судового, дійшов правильного висновку про те, що судові витрати, понесені АТ КБ «ПриватБанк» зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги, слід компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Доводи касаційної скарги представника АТ КБ «ПриватБанк» з цього приводу є безпідставними, так як ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм права та зводяться до незгоди заявника із оскаржуваним судовим рішенням, що не може бути підставою для його скасування.
Щодо клопотання АТ КБ «ПриватБанк» про закриття касаційного провадження
У травні 2023 року представник АТ КБ «ПриватБанк» подав клопотання про закриття касаційного провадження в цій справі, обґрунтувавши його тим, що заявником належним чином не аргументовано наявності підстав касаційного оскарження, визначених пунктом 2 частини другої статті 389 ЦПК України.
Клопотання не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені в частині другій статті 389 ЦПК України.
Згідно із частиною восьмою статті 394 ЦПК України в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження та строк для подання учасниками справи відзиву на касаційну скаргу.
Враховуючи, що касаційна скарга ОСОБА_1 подана з дотриманням вимог статей 389, 392 ЦПК України, Верховний Суд не встановив підстав, передбачених частиною першою статті 396 ЦПК України, для закриття касаційного провадження у справі, тому у задоволенні клопотання АТ КБ «ПриватБанк» необхідно відмовити. 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Доводи касаційних скарг не дають підстави для висновку, що оскаржені судові рішення ухвалені без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає необхідним касаційні скарги залишити без задоволення, постанову апеляційного суду від 08 лютого 2023 року на додаткову постанову від                 22 лютого 2023 року - залишити без змін.
Щодо судових витрат
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки в цій справі оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює. 
Керуючись статтями  400, 401 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
У задоволенні клопотання представника Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» - Данильченко Олени Олександрівни про закриття касаційного провадження відмовити.
Касаційні скарги ОСОБА_1 та Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» залишити без задоволення.
Постанову Київського апеляційного суду від 08 лютого 2023 року  та додаткову постанову Київського апеляційного суду від 22 лютого                  2023 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та  оскарженню не підлягає.                                                                        
         Судді:                                                                                                М. Є. Червинська

 А. Ю. Зайцев

  В. М. Коротун