ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2023 року	Львів	Справа № 140/16181/20 пров. № А/857/790/23	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого судді –                                       Кушнерика М.П.
суддів –                                                            Курильця А.Р.; Мікули О.І.,
за участю секретаря судового засідання –   Хомич О.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу Галицької митниці Держмитслужби на ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 28 грудня 2022 року про відмову у повороті виконання рішення (суддя Мачульський В.В., м. Луцьк) у справі № 140/16181/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Львівської митниці ДФС України, Галицької митниці Держмитслужби про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

                                                    В С Т А Н О В И В:

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 18 жовтня 2021 року залишено без змін рішення Волинського окружного адміністративного суду від 08 вересня 2020 року у справі № 140/6353/20, яким визнано протиправним та скасовано наказ Львівської митниці Державної фіскальної служби України від 17.04.2020 № 221-о «Про звільнення ОСОБА_1 ». Поновлено позивача на посаді заступника начальника митного поста - начальника відділу митного оформлення № 5 митного поста «Рава Руська» Львівської митниці Державної фіскальної служби України з 23.04.2020.
Постановою Верховного Суду від 15 липня 2021 року рішення Волинського окружного адміністративного суду від 08 вересня 2020 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 26 січня 2021 року скасовано та направлено справу № 140/6353/20 на новий розгляд до Волинського окружного адміністративного суду.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 22 вересня 2021 у справі № 140/6353/20 визнано протиправним та скасовано наказ Львівської митниці ДФС № 221-о від 17.04.2020р. «Про звільнення ОСОБА_1 »; поновлено його на посаді заступника начальника митного поста - начальника відділу митного оформлення № 5 митного поста «Рава Руська» Львівської митниці ДФС з 23.04.2020р..
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11 січня 2022 року залишено без змін рішення Волинського окружного адміністративного суду від 22 вересня 2021 у справі № 140/6353/20.

ОСОБА_1 звернувся з позовом до Львівської митниці ДФС України, Галицької митниці Держмитслужби про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.          
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 31.03.2021, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 18.10.2021, стягнуто з Львівської митниці ДФС України на користь позивача середню заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 56 027,85 грн. 
Згідно платіжного доручення № 3109 від 24.12.2021 та витягу з списку перерахування в банк заробітної плати за грудень 2021 позивачу на виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 31.03.2021 по справі № 140/16181/20 було виплачено середній заробіток в тому числі 56027,85 грн., що не заперечується сторонами по справі.
Постановою Верховного Суду від 28 липня 2022 року рішення Волинського окружного адміністративного суду від 22 вересня 2021 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11 січня 2022 року у справі № 140/6353/20 скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Львівської митниці ДФС, Галицької митниці Держмитслужби про визнання протиправним і скасування наказу про звільнення із служби в митних органах, поновлення на публічній службі - відмовлено.
В подальшому, рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 16.09.2022 задоволено заяву представника Львівської митниці ДФС України про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Львівської митниці ДФС України, Галицької митниці Держмитслужби про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, скасовано рішення Волинського окружного адміністративного суду від 31.03.2021 у справі № 140/16181/20 та прийняте нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 до Львівської митниці ДФС України, Галицької митниці Держмитслужби про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - відмовити.

14.12.2022 представник Галицької митниці Держмитслужби звернувся до суду із заявою про поворот виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 31.03.2021 та постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 18.10.2021 по справі № 140/16181/20 та стягнути з позивача на користь Галицької митниці Держмитслужби 56027,85 грн. середній заробіток за час вимушеного прогулу.
Заяву мотивовано тим, що оскільки Галицькою митницею Держмитслужби на виконання судового рішення, яке в подальшому було скасоване, було виплачено позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 56 027,85 грн. який не є заробітною платою в розумінні статті 94 КЗпП України та статті 1 Закону України «Про оплату праці» із врахування висновків Верховного Суду що застосування цих норм, викладених в постанові від 21.04.2021 по справі № 461/1303/19 (провадження № 61-17899св20) то вимоги ст..381 КАС України на вказану грошову суму не поширюються, тому слід зобов`язати позивача повернути безпідставно сплачені відповідачем грошові кошти в сумі 56 027,85 грн.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 28 грудня 2022 року відмовлено в задоволенні заяви про поворот виконання судового рішення.

Відмовляючи у задоволенні заяви суд першої інстанції дійшов висновку, що стягнуті на користь позивача суми згідно рішення суду від 31.03.2021 у даній справі є коштами із виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу, тому вони відносяться до грошового утримання у відносинах публічної служби, визначеного статтею 381 КАС України, а відтак відсутні підстави для повороту виконання даного рішення Волинського окружного адміністративного суду.

Галицька митниця Держмитслужби не погоджуючись з даною ухвалою, з підстав порушення норм матеріального та процесуального права, подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким заяву задоволити.
В обґрунтування вимог посилається на те, що судом першої інстанції не враховано, що середній заробіток за час вимушеного прогулу не є заробітною платою.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому апеляційну скаргу просить залишити без задоволення, а рішення суду - без змін. Поряд з цим зазначає, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а судом першої інстанції повно та об`єктивно з`ясовано всі обставини справи.

У відповідності до вимог ч.4 ст. 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Правові питання застосування повороту виконання судових рішень врегульовано положеннями  статті 380 КАС України.
Відповідно до частини 1 статті 380 КАС України суд апеляційної чи касаційної інстанції, приймаючи постанову, вирішує питання про поворот виконання, якщо, скасувавши рішення (визнавши його нечинним), він: 1) закриває провадження у справі; 2) залишає позов без розгляду; 3) відмовляє в позові повністю; 4) задовольняє позовні вимоги в меншому розмірі.
Згідно з частинами 7 - 9  статті 380 КАС України, якщо питання про поворот виконання судового рішення не було вирішене згідно із частинами першою - третьою цієї статті, заява відповідача про поворот виконання розглядається адміністративним судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.
Заява про поворот виконання може бути подана протягом одного року з дня ухвалення відповідного рішення суду апеляційної чи касаційної інстанції або з дня ухвалення рішення при новому розгляді справи за результатами перегляду рішення за нововиявленими або виключними обставинами.
Особливості повороту виконання в окремих категоріях адміністративних справ визначено статтею 381 КАС України.
Так, відповідно до статті 381 КАС України поворот виконання рішення про відшкодування шкоди, заподіяної суб`єктом владних повноважень, каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи, рішення про присудження виплати пенсій чи інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів, а також рішення про присудження виплати заробітної плати чи іншого грошового утримання у відносинах публічної служби допускається, якщо скасоване рішення було обґрунтовано повідомленими позивачем завідомо неправдивими відомостями або поданими ним підробленими документами.
Зі змісту зазначеної правової норми вбачається, що вона застосовується до рішень про відшкодування шкоди, заподіяної суб`єктом владних повноважень, каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи, про присудження виплати пенсій чи інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів, а також про присудження виплати заробітної плати чи іншого грошового утримання у відносинах публічної служби.
Поворот виконання рішення в даному випадку допускається лише за наявності двох підстав: якщо скасоване рішення було обґрунтовано повідомленими позивачем завідомо неправдивими відомостями або поданими ним підробленими документами.
Згідно з правовою позицією Конституційного Суду України, викладеною у рішенні від 02 листопада 2011 року № 13-рп/2011, поворот виконання рішення - це процесуальна гарантія захисту прав особи, яка полягає у поверненні сторін виконавчого провадження в попереднє становище через скасування правової підстави для виконання рішення. Інститут повороту виконання рішення спрямований на поновлення прав особи, порушених виконанням скасованого (зміненого) рішення, та є способом захисту цих прав.
При цьому, вказаний правовий інститут містить певні обмеження, зокрема що випливають із поверненням періодичних бюджетних платежів.
Згідно з положеннями частини 1 статті 1215 Цивільного кодексу України не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.
Отже, згідно з цією нормою, не допускається поворот виконання судових рішень у вище зазначеній категорії справ за винятком випадків повідомлення позивачем завідомо неправдивих відомостей або поданням підроблених документах. Тобто, якщо особа добросовісно одержувала за скасованим чи зміненим в подальшому судовим рішенням певні виплати, то вона не повинна повертати ці кошти чи надміру одержані кошти. З набранням законної сили новим судовим рішенням вона лише втрачає право на одержання подальших виплат або зберігає це право щодо виплат у меншому розмірі.
Суд зазначає, що у зазначених категоріях адміністративних справ може відбутися поворот виконання у випадках, якщо рішення суду прийнято з урахуванням недобросовісної поведінки позивача (стягувача), а не порушень з боку суду. Тому, якщо скасоване рішення було обґрунтоване на повідомлених позивачем завідомо неправдивих відомостях або поданих ним підроблених документах, суд повинен допустити поворот виконання.
Вказана правова позиція міститься у постановах Верховного Суду від 04.04.2018 у справі № 2а-9320/11/0308, від 20.06.2019 у справі №336/9595/14, від 22.08.2019 у справі № 9557/10/1570, від 24.09.2020 у справі № 818/678/17, від 31.07.2020 у справі № 757/34139/18-ц, які в силу приписів частини 5 статті 242 КАС України та частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» враховуються апеляційним судом під час вирішення наведеного спору.
У вказаних постановах Верховний Суд зробив висновок про те, що чинне законодавство не допускає повороту виконання рішення суду у разі скасування виконання судових рішень про стягнення заробітної плати чи інших виплат, що випливають з трудових правовідносин. Для цієї категорії справ не має значення, в якому порядку ухвалене те рішення, яким було скасовано інше виконане рішення.

Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що самої лише обставини щодо скасування судового рішення Волинського окружного адміністративного суду від 31.03.2021 у справі № 140/16181/20 не є достатнім для стягнення з позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, нарахованого йому за рішенням суду.

Посилання Галицької митниці Держмитслужби на те, що середній заробіток за час вимушеного прогулу не є заробітною платою, а, відтак, підлягає поверненню відповідачу є необґрунтованими з огляду на наступне.
Вимушений прогул відбувається виключно за наявності вини роботодавця, який незаконно звільнив найманого працівника. Тому за цей час працівник, права якого були порушені роботодавцем, відповідно до державних гарантій - має безумовне право на отримання заробітної плати, розмір якої обраховується згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 (далі - Порядок № 100), і сама виплата, відповідно, названа середньою заробітною платою.
Вказане також узгоджується з пунктом 1.3 розділу 1 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13.01.2004 № 5 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27.01.2004 за № 114/8713 (далі - Інструкція № 114/8713) яким передбачено, що для оцінки розміру заробітної плати найманих працівників застосовується показник фонду оплати праці. До фонду оплати праці включаються нарахування найманим працівникам у грошовій та натуральній формі (оцінені в грошовому вираженні) за відпрацьований та невідпрацьований час, який підлягає оплаті, або за виконану роботу незалежно від джерела фінансування цих виплат. Фонд оплати праці складається з: фонду основної заробітної плати; фонду додаткової заробітної плати; інших заохочувальних та компенсаційних виплат.
Відповідно до підпункту 2.2.12 пункту 2.2 розділу 2 Інструкції № 114/8713 до фонду додаткової заробітної плати включається оплата за невідпрацьований час, зокрема, оплата простоїв не з вини працівника.
У розділі 3 Інструкції № 114/8713 закріплено вичерпний перелік виплат, що не належать до фонду оплати праці. Згідно з пунктом 3.9 розділу 3 вказаної Інструкції до фонду оплати праці не належать суми, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні.
В Інструкції № 114/8713 середній заробіток за час вимушеного прогулу не віднесено до вичерпного переліку виплат, що не належать до фонду оплати праці.
На думку Великої Палати Верховного Суду, середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин. Такий висновок підтверджується також змістом частини другої статті 235 КЗпП України, якою визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи.
Тобто в разі визнання звільнення незаконним та поновлення працівника на роботі держава гарантує отримання працівником середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки такий працівник був незаконно позбавлений роботодавцем можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин та отримувати заробітну плату.
Правова природа середнього заробітку за час вимушеного прогулу відрізняється від правової природи середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Середній заробіток за час вимушеного прогулу - це заробітна плата, а середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні таким не є. Заробітна плата не може сплачуватися особі, яка не перебуває в трудових відносинах з роботодавцем, який проводить виплату. При виплаті середнього заробітку за час вимушеного прогулу особа поновлюється на роботі з дня звільнення, тобто вважається такою, що весь цей час перебувала в трудових відносинах.
Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу входить до структури заробітної плати. Отже, спір щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який виник у зв`язку з незаконним звільненням працівника, який був позбавлений можливості виконувати роботу не зі своєї вини, є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про працю та про оплату праці, що відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 08.02.2022 у справі № 755/12623/19.
З огляду на визнання середнього заробітку за час вимушеного прогулу за змістом заробітною платою - суд звертає увагу, що в силу положень статті 381 КАС України поворот виконання рішення про стягнення середнього заробітку можливий лише у випадку, якщо скасоване рішення було обґрунтовано повідомленими позивачем завідомо неправдивими відомостями або поданими ним підробленими документами.

Апеляційним судом враховується, що доказів надання позивачем завідомо неправдивих відомостей або поданих ним підроблених документів, які слугували скасуванню рішення Волинського окружного адмінінстративного суду від 31.03.2021 року відповідач-скаржник суду не надав.
У відповідності до частини 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 14.10.2010 у справі «Щокін проти України» (заяви № 23759/03 та № 37943/06), висловив правову позицію, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним.
Також суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що Європейський суд з прав людини в рішенні від 26 червня 2014 року у справі «Суханов та Ільченко проти України» (заяви № 68385/10 та № 71378/10) зазначив, що перша і найбільш важлива вимога статті 1 Першого Протоколу полягає в тому, що будь-яке втручання органів влади у право мирно володіти своїм майном має бути законним і переслідувати законну мету «в інтересах «суспільства». Будь-яке втручання має бути пропорційним переслідуваній меті. Іншими словами, має бути досягнуто «справедливого співвідношення» між інтересами суспільства і вимогами щодо захисту прав людини.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, у пункті 23 рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи ухвалу суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.

Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З врахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що заява Галицької митниці Держмитслужби про поворот виконання рішення суду задоволенню не підлягає, судом першої інстанції дотримано норм процесуального законодавства та вірно встановлено обставини, які мають значення для прийняття ухвали щодо відмови у повороті виконання рішення суду, а тому відсутні підстави для скасування ухвали суду першої інстанції, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.

 керуючись ч.3 ст.243, ст.ст.308, 310, 312, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

                                                        П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 28 грудня 2022 року про відмову у повороті виконання рішення у справі № 140/16181/20, – без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя	 	М. П. Кушнерик 	
судді	 	А. Р. Курилець 	
 	 	О. І. Мікула  	
Повне судове рішення складено 24.04.23