Постанова
Іменем України
 
26 квітня 2023 року
м. Київ
справа № 522/871/17
провадження № 61-1024св23
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Стрільчука В. А.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Публічне акціонерне товариств «Фідобанк», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Олком-Лізинг»,
особа, яка не брала участі у справі та подала апеляційну скаргу - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб
розглянувши у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Олком-Лізинг» на ухвалу Одеського апеляційного суду від 23 листопада 2022 року у складі колегії суддів: Громіка Р. Д., Драгомерецького М. М., Дришлюка А. І.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У січні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» (далі - ПУАТ «Фідобанк», банк) про визнання зобов`язань припиненими.
Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що 26 травня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Ерсте Банк» (далі - ВАТ «Ерсте Банк»), правонаступником якого є ПУАТ «Фідобанк» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір з фізичною особою № 014/1582/2/16092, відповідно до умов якого ВАТ «Ерсте Банк» надав ОСОБА_2 кредит в розмірі 200 000 дол. США зі строком користування кредитними коштами до 25 травня 2024 року та сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 12,5 % річних на придбання трикімнатної квартири, загальною площею 134,1 кв. м, АДРЕСА_1 . 
13 жовтня 2011 року між Публічним акціонерним товариством «Ерсте Банк» (далі - ПАТ «Ерсте Банк»), ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений договір про переведення боргу, відповідно до якого ОСОБА_2 перевів на ОСОБА_1 борг (грошове зобов`язання) перед ПАТ «Ерсте Банк» за вказаним кредитним договором.
13 жовтня 2011 року між ПАТ «Ерсте Банк», ОСОБА_2 та ОСОБА_1 була укладена додаткова угода № 4 до кредитного договору про заміну сторони за кредитним договором від 26 травня 2008 року № 014/1581/2/16092, згідно з умовами якої, у зв`язку із укладенням між сторонами договору про переведення боргу від 13 жовтня 2011 року, внаслідок чого відбулася заміна зобов`язаної сторони у зобов`язанні, що виникає із кредитного договору, сторони домовились про переведення на користь ОСОБА_1 боргу ОСОБА_2 перед ПАТ «Ерсте Банк», обумовленого кредитним договором. Сторони домовилися встановити строк користування кредитними коштами до 23 травня 2024 року (включно) та виклали інші положення кредитного договору на нових умовах.
13 жовтня 2011 року між ПАТ «Ерсте Банк» та ОСОБА_1 був укладений іпотечний договір (з фізичною особою), який забезпечує вимоги ПАТ «Ерсте Банк», що витікають з кредитного договору від 26 травня 2008 року № 014/1581/2/16092 та додаткової угоди від 13 жовтня 2011 року № 4 до цього кредитного договору, а також додаткових угод до кредитного договору, що можуть бути укладені у подальшому.
Згідно з пунктом 1.2 іпотечного договору предметом іпотеки є нерухоме майно: квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 134,1 кв. м, яка належить ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Одеської області Кобзарем О. Ю. 13 жовтня 2011 року та зареєстрованого за реєстровим № 1860.
Також позивач зазначав, що внаслідок прийняття ним 16 лютого 2016 року пропозиції (акцепту) ПУАТ «Фідобанк» щодо реструктуризації його кредиту в іноземній валюті за кредитним договором від 26 травня 2008 року (оферти), між сторонами була укладена додаткова угода до кредитного договору від 26 травня 2008 року щодо реструктуризації заборгованості ОСОБА_1 на узгоджених сторонами умовах.
Позивач зазначав, що свої зобов`язання за узгодженими між сторонами умовами реструктуризації заборгованості виконав в повному обсязі, сплативши на рахунок банку 2 671 002,86 грн, що підтверджується квитанцією від 07 квітня 2017 року, а відповідач в односторонньому порядку відмовився від виконання своїх зобов`язань, тому, на думку позивача, виконання ним в повному обсязі обумовлених сторонами зобов`язань породжує правові наслідки, передбачені статтями 598, 599, 611 ЦК України, а саме: зобов`язання між сторонами за кредитним договором з фізичною особою від 26 травня 2008 року припиняються, та, відповідно, припиняються похідні від них зобов`язання за іпотечним договором від 13 жовтня 2011 року.
Посилаючись на вищевказане, ОСОБА_1 , з урахуванням заяви про зміну позовних вимог, просив суд:
визнати припиненими всі зобов`язання за кредитним договором з фізичною особою від 26 травня 2008 року (зі змінами та доповненнями), що укладений 26 травня 2008 року між ВАТ «Ерсте Банк», правонаступником якого є ПУАТ «Фідобанк», та ОСОБА_2 , який на підставі договору про переведення боргу від 13 жовтня 2011 року та додаткової угоди від 13 жовтня 2011 року № 4 до кредитного договору з фізичною особою від 26 травня 2008 року був замінений на ОСОБА_1 ;
визнати припиненими всі зобов`язання за іпотечним договором (з фізичною особою) від 13 жовтня 2011 року, укладеним між ПАТ «Ерсте Банк», правонаступником якого є ПУАТ «Фідобанк», та ОСОБА_1 , посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Одеської області Кобзарем О. Ю. та зареєстрованим за реєстровим № 1863, відповідно до якого в іпотеку передано квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 134,1 кв. м, житловою площею 67,8 кв. м;
зняти (скасувати) зареєстровану в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна заборону на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 , зареєстровану на підставі іпотечного договору від 13 жовтня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Одеської області Кобзарем О. Ю. та зареєстрованим за реєстровим № 1863 (реєстраційний номер обтяження: 11720129); зняти (скасувати) зареєстровану в Державному реєстрі іпотек іпотеку квартири АДРЕСА_1 , зареєстровану на підставі іпотечного договору від 13 жовтня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Одеської області Кобзарем О. Ю. та зареєстрованим за реєстровим № 1863 (реєстраційний номер обтяження: 11719957).
Короткий зміст судових рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій і мотиви їх ухвалення
Приморський районний суд м. Одеси своїм рішенням від 10 квітня 2017 року (у складі судді Бойчука А. Ю.) позов ОСОБА_1 задовольнив.
Визнав припиненими всі зобов`язання за кредитним договором (з фізичною особою) від 26 травня 2008 року (зі змінами та доповненнями), що укладений між ВАТ «Ерсте Банк», правонаступником якого є ПУАТ «Фідобанк», та ОСОБА_2 , який на підставі договору про переведення боргу від 13 жовтня 2011 року та додатковою угодою від 13 жовтня 2011 року № 4 до кредитного договору від 26 травня 2008 року був замінений на ОСОБА_1 .
Визнав припиненими всі зобов`язання за іпотечним договором (з фізичною особою) від 13 жовтня 2011 року, укладеним між ПАТ «Ерсте Банк», правонаступником якого є ПУАТ «Фідобанк», та ОСОБА_1 , посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Одеської області Кобзарем О. Ю. та зареєстрованим за реєстровим № 1863, відповідно до якого в іпотеку передано квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 134,1 кв. м, житловою площею 67,8 кв. м.
Зняв (скасував) зареєстровану в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна заборону на нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_1 , зареєстровану на підставі іпотечного договору від 13 жовтня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Одеської області Кобзарем О. Ю. та зареєстрованим за реєстровим № 1863, реєстраційний номер обтяження: 11720129; зняв (скасував) зареєстровану в Державному реєстрі іпотек іпотеку квартири АДРЕСА_1 , зареєстровану на підставі іпотечного договору від 13 жовтня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Одеської області Кобзарем О. Ю. та зареєстрованим за реєстровим № 1863, реєстраційний номер обтяження: 11719957.
Не погодившись з рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10 квітня 2017 року, ПУАТ «Фідобанк» оскаржило його в апеляційному порядку.
Апеляційний суд Одеської області своєю ухвалою від 18 вересня 2017 року (у складі колегії суддів: Кононенко Н. А., Сегеди С. М., Цюри Т. В.) апеляційну скаргу ПУАТ «Фідобанк» відхилив.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 квітня 2017 року залишив без змін.
Судові рішення мотивовані тим, що 16 лютого 2016 року ПУАТ «Фідобанк» звернувся до ОСОБА_1 з пропозицією (офертою) за вих. № 2-3-5-1/1167 щодо реструктуризації його кредиту в іноземній валюті за кредитним договором у зв`язку з підписанням ПУАТ «Фідобанк» в числі інших банків Меморандуму щодо врегулювання питання реструктуризації споживчих кредитів в іноземній валюті від 07 травня 2015 року. У вказаній оферті ПУАТ «Фідобанк» запропонував ОСОБА_1 внести зміни до кредитного договору щодо здійснення реструктуризації існуючої заборгованості в іноземній валюті. 25 лютого 2016 року ОСОБА_1 сплатив на визначений у оферті ПУАТ «Фідобанк» рахунок 1 грн, що підтверджується квитанцією від 25 лютого 2016 року № 350678091 та за умовами оферти, є акцептом пропозиції ПУАТ «Фідобанк». Отже, ОСОБА_1 було акцептовано оферту ПУАТ «Фідобанк» у порядку, строки та спосіб, визначений відповідачем.
Суд першої інстанції вказав, що на виконання умов оферти ПУАТ «Фідобанк» було надано на розгляд ОСОБА_1 проєкт додаткової угоди до кредитного договору від 26 травня 2008 року щодо реструктуризації заборгованості ОСОБА_1 . Згідно з умовами додаткової угоди до кредитного договору від 26 травня 2008 року, наданої ПУАТ «Фідобанк» ОСОБА_1 щодо реструктуризації його кредиту, станом на дату реструктуризації (29 лютого 2016 року) ОСОБА_1 мав перед ПУАТ «Фідобанк» заборгованість за кредитним договором від 26 травня 2008 року в розмірі 181 494,13 дол. США. Вказаною додатковою угодою було також встановлено, що нараховані та несплачені, нараховані та прострочені до сплати проценти за користування кредитом в загальній сумі 26 618,41 дол. США капіталізуються в основний борг та стають частиною кредиту. Загальна сума заборгованості за кредитним договором в сумі 181 494,13 дол. США переводиться в гривню за офіційним курсом НБУ гривні до дол. США станом на дату реструктуризації та становить 4 910 212,79 грн, додаткова угода щодо реструктуризації заборгованості ОСОБА_1 до кредитного договору від 26 травня 2008 року є укладеною з 25 лютого 2016 року та, відповідно, датою реструктуризації кредиту (заборгованості) ОСОБА_1 за кредитним договором від 26 травня 2008 року є 29 лютого 2016 року. 20 травня 2016 року на підставі рішення правління НБУ № 8 «Про віднесення ПУАТ «Фідобанк» до категорії неплатоспроможних» було запроваджено тимчасову адміністрацію у ПУАТ «Фідобанк». Станом на час розгляду справи відповідачем не виконано умови реструктуризації заборгованості за кредитним договором від 26 травня 2008 року щодо припинення зобов`язання ОСОБА_1 про повернення частини другої кредиту (50 % простроченої та строкової заборгованості за кредитом в сумі 2 455 105,40 грн) шляхом прощення.
Суд першої інстанції зазначив, що оскільки датою реструктуризації заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором від 26 травня 2008 року є 29 лютого 2016 року, тобто реструктуризація боргу, в тому числі прощення його частини, відбулася до запровадження тимчасової адміністрації у ПУАТ «Фідобанк», то, незважаючи на запроваджену процедуру ліквідації відповідача, зобов`язання ПУАТ «Фідобанк», прийняті до запровадження такої процедури, мають виконуватися належним чином відповідно до умов угоди про реструктуризацію. Не виконавши свої зобов`язання за кредитним договором від 26 травня 2008 року на узгоджених сторонами 25 лютого 2016 року умовах, ПУАТ «Фідобанк» в односторонньому порядку відмовився від виконання своїх зобов`язань, а отже виконання ОСОБА_1 зі своєї сторони в повному обсязі обумовлених сторонами зобов`язань породжує правові наслідки, передбачені статтями 598, 599, 611 ЦК України, а саме: зобов`язання між сторонами за кредитним договором з фізичною особою від 26 травня 2008 року припиняються.
Не погодившись з рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10 квітня 2017 року та ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 18 вересня 2017 року, ПУАТ «Фідобанк» оскаржило судові рішення до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.
Матеріали касаційного провадження у лютому 2018 року передано до Верховного Суду.
Верховний Суд своєю ухвалою від 29 березня 2018 року (у складі судді Олійник А. С.) касаційну скаргу ПУАТ «Фідобанк» на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 18 вересня 2017 року повернув особі, яка її подала, на підставі статей 185, 393 ЦПК України (у редакції, чинній на час звернення з касаційною скаргою).
У січні 2022 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Олком-Лізинг» (далі - ТОВ «Олком-Лізинг») звернулося до апеляційного суду із заявою про залучення правонаступника відповідача.
Одеський апеляційний суд своєю ухвалою від 16 листопада 2022 року заяву ТОВ «Олком-Лізинг» про залучення правонаступника ПУАТ «Фідобанк» (відповідача у справі) задовольнив.
Залучив до участі у справі замість ПУАТ «Фідобанк» як процесуального правонаступника сторони відповідача ТОВ «Олком-Лізинг».
Не погодившись з рішенням суду Приморського районного суду м. Одеси від 10 квітня 2017 року, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб (далі - ФГВФО) оскаржив його в апеляційному порядку.
Одеський апеляційний суд своєю ухвалою від 23 листопада 2022 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою ФГВФО на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 квітня 2017 року закрив на підставі пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України.
Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що права ФГВФО не порушені, а тому немає правових підстав вважати, що оскаржуваним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10 квітня 2017 року вирішувались права та обов`язки ФГВФО. За таких обставин апеляційне провадження за апеляційною скаргою ФГВФО підлягає закриттю.
Не погодившись з ухвалою Одеського апеляційного суду від 23 листопада 2022 року, ФГВФО оскаржив її в касаційному порядку.
Верховний Суд своєю ухвалою від 09 січня 2023 року (у складі колегії суддів: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В.) відмовив Державній організації (установі, закладу) «ФГВФО», у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою, яка підписана представником Заплішною О. Д., на ухвалу Одеського апеляційного суду від 23 листопада 2022 року про закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ФГВФО у справі за позовом ОСОБА_1 до ПУАТ «Фідобанк», правонаступником якого є ТОВ «Олком-Лізинг», про визнання зобов`язань припиненими, на підставі частини четвертої статті 394 ЦПК України.
Ухвала суду касаційної інстанції мотивована тим, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10 квітня 2017 року не вирішувалось питання про права та обов`язки ФГВФО, суд апеляційної інстанції зробив обґрунтований висновок про закриття апеляційного провадження.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі, поданій 18 січня 2023 року, ТОВ «Олком-Лізинг» просить ухвалу Одеського апеляційного суду від 23 листопада 2022 року про закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ФГВФО на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 квітня 2017 року скасувати, а справу передати до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.
Як на підставу касаційного оскарження судового рішення заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме - суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 14 серпня 2019 року у справі № 62/112, від 16 січня 2020 року у справі № 925/1600/16, а також постановах Верховного Суду від 10 травня 2018 року у справі № 910/22354/15, від 17 травня 2018 року у справі № 904/5618/17, від 11 липня 2018 року у справі № 911/2635/17, від 11 липня 2018 року у справі № 5023/4734/12, від 04 жовтня 2018 року у справі № 5017/461/2012, від 29 листопада 2018 року у справі № 918/115/16, від 04 грудня 2018 року у справі № 906/1764/15, від 06 грудня 2018 року у справі № 910/22354/15, від 11 грудня 2018 року у справі № 916/2878/14, від 15 січня 2019 року у справі № 7/74, від 11 квітня 2019 року у справі № 8/71-НМ, від 03 червня 2019 року у справі № 910/6767/17, від 09 липня 2019 року у справі № 905/257/18, від 12 вересня 2019 року у справі № 905/946/18, від 12 вересня 2019 року у справі № 905/947/18, від 11 вересня 2019 року у справі № 4/2023-10, від 05 травня 2020 року у справі № 910/9254/18, від 28 вересня 2021 року у справі № 908/2899/13, від 17 жовтня 2022 року у справі № 904/6084/21, від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19.
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд дійшов помилкового висновку про те, що зобов`язання ОСОБА_1 за кредитним договором відповідно до статті 653 ЦК України є зміненими з 25 лютого 2016 року, тобто до запровадження тимчасової адміністрації у ПУАТ «Фідобанк», у зв`язку з чим права ФГВФО не порушені. Заявник у касаційній скарзі зазначив, що апеляційний суд не врахував того факту, що ОСОБА_1 лише 07 квітня 2017 року сплатив банку першу частину реструктуризованої заборгованості за кредитним договором в сумі 2 671 002,86 грн, тобто під час ліквідації банку, що суперечить положенням статей 36, 37, 44 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», і як наслідок впливає на права ФГВФО у процесі формування ліквідаційної маси ПУАТ «Фідобанк», продажу активів та погашення заборгованості перед кредиторами такого банку. 
Оскільки правочини щодо реструктуризації боргу між ПУАТ «Фідобанк» та ОСОБА_1 направлені на зменшення активів через прощення значного розміру заборгованості та є нікчемними в силу статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», вони не потребують визнання їх недійсними, а тому Фондом здійснювався продаж цих активів у вигляді прав вимог за кредитним та іпотечним договором як дійсних, отже рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню. 
У касаційній скарзі ТОВ «Олком-Лізинг» наголошує, що ФГВФО у апеляційній скарзі було зазначив, що рішення суду першої інстанції порушує його права як органу тим, що фактично це рішення легалізує нікчемні правочини, укладені між ПУАТ «Фідобанк» та ОСОБА_1 протягом одного року до запровадження тимчасової адміністрації ФГВФО у ПУАТ «Фідобанк», які направлені виключно на відмову ПУАТ «Фідобанк» від власних майнових вимог за кредитним та іпотечним договорами, та прощення боргу ОСОБА_1 під час введення тимчасової адміністрації та ліквідації банку, що повністю суперечить приписам спеціального Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та припиняє правовідносини між боржником і банком під час ліквідації, а не до введення тимчасової адміністрації, як неправильно зазначив апеляційний суд, закриваючи апеляційне провадження.
Заявник вважає, що суд апеляційної інстанції проігнорував питання встановлення наявності чи відсутності порушення судовим рішенням прав, інтересів та (або) обов`язків ФГВФО як незалученої до участі у справі особи, яка звернулась з апеляційною скаргою, не надав жодної оцінки доводам такої особи, наведеним у апеляційній скарзі на обґрунтування порушення її прав рішенням суду першої інстанції, а отже, не дослідив та не встановив наявності чи відсутності у ФГВФО права на оскарження рішення суду першої інстанції відповідно до вимог статті 352 ЦПК України.
Також як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України, оскільки відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, зокрема щодо можливості в апеляційному порядку, керуючись частиною першою статті 352 ЦПК України, оскаржити рішення суду першої інстанції повністю або частково ФГВФО, який в такій ситуації виступає в ролі особи, яка не брала участі у справі та не була залучена судом, хоча останній набуває повноваження органу управління неплатоспроможного банку та органу контролю, керуючись статтями 35, 36, 37, 44 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» після запровадження у банку процедури ліквідації відповідно до пункту 6 статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».
Доводи інших учасників справи
У квітні 2023 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Бурдейний В. О., подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якій просить касаційну скаргу ТОВ «Олком-Лізинг» залишити без задоволення, а ухвалу апеляційного суду - без змін.
Позивач у відзиві акцентує увагу суду на тому, що ФГВФО, звертаючись з апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції через п`ять років після набрання цим рішенням законної сили, за умови, що Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПУАТ «Фідобанк» була обізнана про цю справу, яка переглядається, зокрема, подавала апеляційну та касаційні скарги, зловживає своїми процесуальними правами.
Посилаючись на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 11 вересня 2019 року у справі № 910/7122/17, позивач звертає увагу на те, що у разі делегування Уповноваженій особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб повноважень, саме Уповноважена особа Фонду має право вчиняти будь-які дії та приймати рішення, що належали до повноважень органів управління і органів контролю банку та така Уповноважена особа Фонду у своїй діяльності підзвітна Фонду, який несе відповідальність за дії уповноваженої особи Фонду щодо процедури виведення неплатоспроможного банку з ринку.
Позивач зазначає, з урахуванням того, що ФГВФО повноваження щодо виведення з ринку ПУАТ «Фідобанк» передав Уповноваженій особі Фонду, а також беручи до уваги те, що реструктуризація заборгованості за кредитним договором відбулась 29 лютого 2016 року, апеляційний суд в ухвалі від 23 листопада 2022 року, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність порушень прав ФГВФО, які надають йому право звертатись з апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції від 10 квітня 2017 року у цій справі, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 18 вересня 2017 року, та правильно постановив ухвалу про закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ФГВФО.
Інші учасники судового процесу не скористались правом подати відзив на касаційну скаргу, заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили.

Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди установили, що 16 лютого 2016 року ПУАТ «Фідобанк» звернувся до ОСОБА_1 з пропозицією (офертою) за вих. № 2-3-5-1/1167 щодо реструктуризації його кредиту в іноземній валюті за кредитним договором у зв`язку з підписанням ПУАТ «Фідобанк» в числі інших банків Меморандуму щодо врегулювання питання реструктуризації споживчих кредитів в іноземній валюті від 07 травня 2015 року.
У вказаній оферті ПУАТ «Фідобанк» запропонував ОСОБА_1 внести зміни в кредитний договір щодо здійснення реструктуризації існуючої заборгованості в іноземній валюті.
25 лютого 2016 року ОСОБА_1 сплатив на визначений у оферті ПУАТ «Фідобанк» рахунок 1 грн, що підтверджується квитанцією від 25 лютого 2016 року № 350678091 та, за умовами оферти, є акцептом пропозиції ПУАТ «Фідобанк».
Отже, ОСОБА_1 було акцептовано оферту ПУАТ «Фідобанк» у порядку, строки та спосіб, визначений відповідачем.
На виконання умов оферти ПУАТ «Фідобанк» було надано на розгляд ОСОБА_1 проєкт додаткової угоди до кредитного договору від 26 травня 2008 року щодо реструктуризації заборгованості ОСОБА_1 .
Згідно з умовами додаткової угоди до кредитного договору від 26 травня 2008 року, наданої ПУАТ «Фідобанк» ОСОБА_1 щодо реструктуризації його кредиту, станом на дату реструктуризації (29 лютого 2016 року) ОСОБА_1 мав перед ПУАТ «Фідобанк» заборгованість за кредитним договором від 26 травня 2008 року в розмірі 181 494,13 дол. США, яка включає в себе: суму залишку строкової заборгованості за кредитом (основна заборгованість) - 142 940,78 дол. США; суму простроченої до повернення заборгованості за кредитом (основної заборгованості) - 11 934,94 дол. США; суму нарахованих, але не сплачених процентів за користування кредитом - 742,28 дол. США; суму нарахованих та прострочених до сплати процентів за користування кредитом - 25 876,13 дол. США.
Вказаною додатковою угодою було також встановлено, що нараховані та несплачені, нараховані та прострочені до сплати проценти за користування кредитом в загальній сумі 26 618,41 доларів США капіталізуються в основний борг та стають частиною кредиту. Загальна сума заборгованості за кредитним договором в сумі 181 494,13 доларів США переводиться в гривню за офіційним курсом НБУ гривні до доларів США станом на дату реструктуризації і становить 4 910 212,79 грн.
Згідно з довідкою, наданою представником ПУАТ «Фідобанк», на сьогоднішній день заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором від 26 травня 2008 року становить: прострочена заборгованість за кредитом у розмірі 208 945,28 грн; строкова заборгованість за кредитом - 4 701 265,51 грн; прострочена заборгованість за відсотками - 154 418,06 грн; строкова заборгованість за відсотками - 29 427,62 грн; пеня за несвоєчасне погашення кредиту - 17 702,53 грн; пеня за несвоєчасне погашення відсотків - 12 111,17 грн.
На виконання умов реструктуризації до кредитного договору від 26 травня 2008 року ОСОБА_1 було сплачено на користь ПУАТ «Фідобанк» 2 671 002,86 грн, що підтверджується квитанцією від 07 квітня 2017 року № 401551852, наявною в матеріалах справи.
Додаткова угода щодо реструктуризації заборгованості ОСОБА_1 до кредитного договору від 26 травня 2008 року є укладеною з 25 лютого 2016 року та, відповідно, датою реструктуризації кредиту (заборгованості) ОСОБА_1 за кредитним договором від 26 травня 2008 року є 29 лютого 2016 року.
20 травня 2016 року на підставі рішення Правління НБУ № 8 «Про віднесення ПУАТ «Фідобанк» до категорії неплатоспроможних» було запроваджено тимчасову адміністрацію у ПУАТ «Фідобанк».
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті або закриття апеляційного провадження, про повернення апеляційної скарги, про зупинення провадження, щодо забезпечення позову, заміни заходу забезпечення позову, щодо зустрічного забезпечення, про відмову ухвалити додаткове рішення, про роз`яснення рішення чи відмову у роз`ясненні рішення, про внесення або відмову у внесенні виправлень у рішення, про повернення заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову у відкритті провадження за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про заміну сторони у справі, про накладення штрафу в порядку процесуального примусу, окремі ухвали.
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.
Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Згідно з частинами першою, другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Ухвали судів першої та апеляційної інстанцій можуть бути оскаржені в касаційному порядку у випадках, передбачених пунктами 2, 3 частини першої статті 389 цього Кодексу. Касаційні скарги на ухвали судів першої чи апеляційної інстанцій розглядаються у порядку, передбаченому для розгляду касаційних скарг на рішення суду першої інстанції, постанови суду апеляційної інстанції (частини перша, третя статті 406 ЦПК України).
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону ухвала апеляційного суду відповідає.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Право на справедливий судовий розгляд, закріплене у пункті 1 статті 6 Конвенції, потрібно розглядати як право на доступ до правосуддя.
Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
Конституцією України закріплено основні засади судочинства (частина друга статті 129). Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист, зокрема, на забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України).
Згідно з частиною першою статті 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом.
Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема забезпечення права на апеляційний перегляд справи.
Реалізація права особи на судовий захист здійснюється, зокрема, шляхом оскарження судових рішень у судах апеляційної інстанції, оскільки перегляд таких рішень в апеляційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів особи. За правовою позицією Конституційного Суду України правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 06 грудня 2007 року у справі «Воловік проти України», заява № 15123/03, зазначив, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо апеляційне оскарження існує в національному правовому порядку, держава зобов`язана забезпечити особам під час розгляду справи в апеляційних судах, в межах юрисдикції таких судів, додержання основоположних гарантій, передбачених статтею 6 Конвенції, з урахуванням особливостей апеляційного провадження, а також має братися до уваги процесуальна єдність судового провадження в національному правовому порядку та роль в ньому апеляційного суду (рішення у справі Podbielski and PPU Polpure v. Poland від 26 липня 2005 року, заява № 39199/98).
ЄСПЛ зауважив, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із цим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі De Geouffre de la Pradelle v. France від 16 грудня 1992 року, заява № 12964/87).
Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на апеляційне оскарження рішення суду та перегляд оскаржуваного рішення в апеляційному порядку, оскільки це буде порушенням права, передбаченого статтею 6 Конвенції, на справедливий суд.
Однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення апеляційного оскарження судового рішення. Можливість (право) оскарження судових рішень у суді апеляційної інстанції є складовою права особи на судовий захист. Перегляд судових рішень в апеляційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина.
Застосування принципу юридичної визначеності докладно розроблено у практиці ЄСПЛ. Міркування ЄСПЛ щодо принципу юридичної визначеності сформульовані у багатьох справах, але ґрунтуються на однакових підходах. Для прикладу, у справі «Христов проти України» (Khristov v. Ukraine, заява № 24465/04, рішення від 19 лютого 2009 року), цей Суд зазначив:
« 34. Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata … тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (див. справу «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), N52854/39, пункт 52, ECHR 2003-IX)».
Отже, ЄСПЛ допускає відхід від принципу юридичної визначеності як виняток, якщо для цього є певні обставини. Переліку цих обставин у практиці ЄСПЛ не сформовано - це питання національного законодавства. Кожна держава самостійно визначає, які саме обставини можуть бути підставою для перегляду судового рішення. Проте ЄСПЛ дає їх якісну характеристику.
У справі «Христов проти України», рішення в якій перекладено на українську мову офіційно - Міністерством юстиції України, з посиланням на пункт 52 рішення у справі «Рябих проти Росії» ці обставини зазначені як «вагомі й непереборні». Обставини, за яких допускається перегляд судового рішення, у практиці ЄСПЛ не мають чітко окреслених меж, однак повинні бути істотними та переконливими.
Закриваючи апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ФГВФО, перевіривши її доводи, суд апеляційної інстанції обґрунтовано виходив з того, що ФГВФО не є особою, яка має право оскаржувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 квітня 2017 року, оскільки це рішення не стосується його прав та обов`язків.
ФГВФО, не погоджуючись з ухвалою апеляційного суду про закриття апеляційного провадження за його апеляційною скаргою, оскаржив це судове рішення до суду касаційної інстанції, скориставшись своїм правом на оскарження судового рішення. 
За результатом розгляду касаційної скарги Верховний Суд своєю ухвалою від 09 січня 2023 року відмовив Державній організації (установі, закладу) «ФГВФО» у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою, яка підписана представником Заплішною О. Д., на ухвалу Одеського апеляційного суду від 23 листопада 2022 року про закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ФГВФО у цій справі з підстав, передбачених частиною четвертою статті 394 ЦПК України (провадження № 61-12409ск22).
Суд касаційної інстанції, перевіривши доводи касаційної скарги та відмовляючи у відкритті касаційного провадження, виходив з того, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10 квітня 2017 року не вирішувалось питання про права та обов`язки ФГВФО, суд апеляційної інстанції зробив обґрунтований висновок про закриття апеляційного провадження. 
26 січня 2023 року ФГВФО вдруге звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на ухвалу Одеського апеляційного суду від 23 листопада 2022 року.
Верховний Суд своєю ухвалою від 08 лютого 2023 року відмовив у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ФГВФО на ухвалу Одеського апеляційного суду від 23 листопада 2022 року про закриття апеляційного провадження у справі за його апеляційною скаргою з підстав, передбачених пунктом 3 частини другої статті 394 ЦПК України. 
Відповідно до ухвали Одеського апеляційного суду від 16 листопада 2022 року ТОВ «Олком-Лізинг» є правонаступником відповідача - ПУАТ «Фідобанк», усі дії якого, вчинені ним в судовому процесі до вступу в справу правонаступника, є обов`язковими для останнього так само, як вони були обов`язкові для особи, яку правонаступник замінив.
Тобто ТОВ «Олком-Лізинг» як правонаступник боржника у справі, не є особою, яка не брала участі у справі, а отже має право як сторона на оскарження ухвали суду апеляційної інстанції.
Здійснення перегляду судового рішення, яке набрало законної сили і є чинним, є порушенням принципу правової визначеності (певності), оскільки таке рішення не може бути поставлено під сумнів, а здійснення перегляду цього рішення не є виправданим та обґрунтованим, оскільки може мати наслідком порушення прав інших осіб, які покладаються на чинність рішення, здійснюючи свої права та обов`язки протягом усього часу чинності цього рішення.
Принцип правової визначеності є одним з основних елементів верховенства права який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів (пункт 61 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) [GC], No. 28342/95, ECHR 1999-VII).
Отже, забезпечення принципу res judicata є однією з найважливіших засад гарантування державою реалізації права людини на справедливий суд.
Усі доводи касаційної скарги ТОВ «Олком-Лізинг», у тому числі щодо помилковості висновків апеляційного суду про те, що зобов`язання ОСОБА_1 за кредитним договором від 26 травня 2008 року № 014/1581/2/16092 відповідно до статті 653 ЦК України є зміненими з 25 лютого 2016 року, тобто до запровадження тимчасової адміністрації у ПУАТ «Фідобанк», зводяться до того, що апеляційний суд помилково закрив апеляційне провадження у справі, оскільки вона стосується прав ФГВФО.
Жодних мотивів, якими обґрунтовується касаційна скарга щодо впливу оскаржуваної ухвали про закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ФГВФО на права та обов`язки ТОВ «Олком-Лізинг», заявником не наведено. Аргументи касаційної скарги стосуються виключно повноважень ФГВФО під час виведення неплатоспроможного банку з ринку. 
ФГВФО, не погоджуючись з ухвалою Одеського апеляційного суду від 23 листопада 2022 року про закриття апеляційного провадження за його апеляційною скаргою, скористався своїм правом на оскарження цього судового рішення шляхом подання двічі касаційної скарги до суду касаційної інстанції. Верховний Суд, за результатом розгляду першої касаційної скарги, своєю ухвалою від 09 січня 2023 року відмовив Фонду у відкритті касаційного провадження. Суд касаційної інстанції, перевіривши доводи касаційної скарги та відмовивши у відкритті касаційного провадження, дійшов висновку, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10 квітня 2017 року не вирішувалось питання про права та обов`язки ФГВФО. Вказана ухвала є остаточною та набрала законної сили. 
У касаційній скарзі заявник посилається на неврахування судами висновків, зроблених у постановах Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 14 серпня 2019 року у справі № 62/112, від 16 січня 2020 року у справі № 925/1600/16, а також постановах Верховного Суду від 10 травня 2018 року у справі № 910/22354/15, від 17 травня 2018 року у справі № 904/5618/17, від 11 липня 2018 року у справі № 911/2635/17, від 11 липня 2018 року у справі № 5023/4734/12, від 04 жовтня 2018 року у справі № 5017/461/2012, від 29 листопада 2018 року у справі № 918/115/16, від 04 грудня 2018 року у справі № 906/1764/15, від 06 грудня 2018 року у справі № 910/22354/15, від 11 грудня 2018 року у справі № 916/2878/14, від 15 січня 2019 року у справі № 7/74, від 11 квітня 2019 року у справі № 8/71-НМ, від 03 червня 2019 року у справі № 910/6767/17, від 09 липня 2019 року у справі № 905/257/18, від 12 вересня 2019 року у справі № 905/946/18, від 12 вересня 2019 року у справі № 905/947/18, від 11 вересня 2019 року у справі № 4/2023-10, від 05 травня 2020 року у справі № 910/9254/18, від 28 вересня 2021 року у справі № 908/2899/13, від 17 жовтня 2022 року у справі № 904/6084/21, від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19.
Велика Палата Верхового Суду у постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) звернула увагу на те, що у кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.
Аргументи заявника щодо застосування судами норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у вказаних вище постановах колегія суддів відхиляє, оскільки у зазначених справах встановлені інші фактичні обставини та інші підстави позову, що у свою чергу призводить до іншого матеріально-правового регулювання спірних відносин.
Також як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України, оскільки відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, зокрема щодо можливості в апеляційному порядку, керуючись частиною першою статті 352 ЦПК України, оскаржити рішення суду першої інстанції повністю або частково ФГВФО, який в такій ситуації виступає в ролі особи, яка не брала участі у справі та не була залучена судом, хоча останній набуває повноваження органу управління неплатоспроможного банку та органу контролю, керуючись статтями 35, 36, 37, 44 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» після запровадження у банку процедури ліквідації відповідно до пункту 6 статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».
Відповідно до пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
Зі змісту вказаної норми вбачається, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню судами під час вирішення спору.
Отже, у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України, крім встановлення відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, обов`язковому дослідженню підлягає також питання щодо необхідності застосування таких правових норм для вирішення спору з огляду на встановлені фактичні обставини справи.
Доводи касаційної скарги про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах стосуються положень Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є необґрунтованими, оскільки цими положеннями регламентовано запровадження тимчасової адміністрації під час виведення неплатоспроможного банку з ринку, що в свою чергу не стосується прав, обов`язків чи інтересів ТОВ «Олком-Сервіс».
Аргументуючи підстави касаційного оскарження передбачені у пункті 3 частини другої статті 389 ЦПК України, заявник зазначає, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
Зазначені доводи заявника відхиляються касаційним судом з огляду на те, що, по-перше, заявником не зазначено конкретної норми права у подібних правовідносинах, щодо якої відсутній висновок Верховного Суду, а, по-друге, рішення суду апеляційної інстанції ухвалено за результатами оцінки у сукупності всіх доказів та обставин справи. Водночас, як свідчить характер доводів скаржника, останні фактично зводяться до незгоди скаржника із наданою апеляційним судом оцінкою обставин справи та вказують на переоцінку доказів у справі, що суперечить положенням статті 400 ЦПК України.
Ураховуючи викладене, касаційна скарга, подана з підстави, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України, не отримала свого підтвердження під час касаційного перегляду справи, а тому не може бути задоволена, з огляду на недоведення скаржником наявності підстав для формування висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, отже, відсутні підстави для скасування судового рішення у справі, а тому ухвалу апеляційного суду слід залишити без змін.
Таким чином, доводи касаційної скарги, мотивована відповідь на які надана судом апеляційної інстанції, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції, норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а у значній мірі зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.
За таких обставин, суд касаційної інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для скасування ухвали апеляційного суду, оскільки, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвала апеляційного суду постановлена з додержанням норм процесуального права, що відповідно до статті 401 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).
На думку судової колегії ухвала апеляційного суду, яка переглядається, є достатньо мотивованою.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.
 
Щодо розподілу судових витрат
Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі із розподілу судових витрат.
Оскільки касаційна скарга задоволенню не підлягає, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Олком-Лізинг» залишити без задоволення.
Ухвалу Одеського апеляційного суду від 23 листопада 2022 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною 
і оскарженню не підлягає.
Судді:	І. М. Фаловська В. В. Сердюк В. А. Стрільчук