ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 червня 2023 року
м. Київ
справа № 196/1002/19
провадження № 51-1714км23
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                ОСОБА_1 , 
суддів                                                            ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю: 
секретаря судового засідання                ОСОБА_4 ,
прокурора                                                    ОСОБА_5 ,
засудженого                                                ОСОБА_6 ( у режимі відеоконференції),
захисника                                                     ОСОБА_7 (у режимі відеоконференції), 
потерпілого                                                 ОСОБА_8 (у режимі відеоконференції),      
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора Дніпропетровської обласної прокуратури ОСОБА_9 на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 12 січня 2023 року щодо
ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
засудженого за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 125, ч. 2 ст. 263 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 30 червня 2022 року ОСОБА_6 визнано винуватим та засуджено до покарання у виді обмеження волі за ч. 2 ст. 125 КК на строк 1 рік 6 місяців, за ч. 2 ст. 263 цього Кодексу - на 3 роки. На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточне покарання ОСОБА_6 визначено у виді обмеження волі на строк 3 роки.
Строк покарання вирішено рахувати ОСОБА_6 з дня прибуття і постановки його на облік у виправному центрі.
Цивільний позов потерпілого ОСОБА_8 до ОСОБА_6 задоволено частково та стягнуто з останнього на користь потерпілого моральну шкоду в розмірі 50 000 грн.
Вирішено питання щодо речових доказів, процесуальних витрат та арешту майна у кримінальному провадженні.
Як убачається з вироку районного суду, 14 липня 2017 року близько 20:30 ОСОБА_6 разом із невстановленою слідством особою, матеріали відносно якої виділено в окреме кримінальне провадження, на автомобілі марки «Опель астра» синього кольору (д. н. з. НОМЕР_1 ) прибули до території домоволодіння розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , належного ОСОБА_8 , де на території домоволодіння перебували ОСОБА_10 та малолітній ОСОБА_11 .
Перебуваючи на території вказаного домоволодіння за вищезазначеною адресою, ОСОБА_6 , маючи умисел на умисне спричинення тілесних ушкоджень, почав словесно сваритися із ОСОБА_8 . Під час сварки ОСОБА_6 умисно наніс ОСОБА_8 один удар кастетом чорного кольору, виготовленим промисловим способом, в ділянку лоба, чим спричинив тілесні ушкодження, які належать до категорії легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я.
Крім того, ОСОБА_6 , придбав у невстановлений час, у невстановленому місці та у невстановлений спосіб кастет, виготовлений промисловим способом, який є холодною зброєю ударно дробильної дії, який без передбаченого законом дозволу почав незаконно носити.
26 травня 2019 року в період часу з 09:20 до 11:03, під час проведення обшуку за адресою місця проживання ОСОБА_6 , в сумці чорного кольору, яка була з собою у ОСОБА_6 , виявлено та вилучено предмет, який є холодною зброєю ударно дробильної дії - кастетом, виготовленим промисловим способом.
Дніпровський апеляційний суд ухвалою від 12 січня 2023 року залишив вирок місцевого суду без змін, а апеляційні скарги прокурора та обвинуваченого - без задоволення.
Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить ухвалу апеляційного суду змінити в частині призначеного покарання ОСОБА_6 , зокрема, звільнити його від покарання, призначеного за ч. 2 ст. 125 КК, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, а також виключити із мотивувальної та резолютивної частин вироку посилання на застосування ч. 1 ст. 70 КК при призначенні покарання.
В обґрунтування касаційної скарги стверджує, що на час розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_6 в суді апеляційної інстанції закінчились строки давності притягнення до кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 125 КК, оскільки засуджений вчинив кримінальне правопорушення 14 липня 2017 року. Додає, що хоча засуджений і перебував у розшуці з 02 по 30 вересня 2021 року, однак строки давності все одно минули, зважаючи на практику Верховного Суду, викладеній в постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2023 року у справі № 735/1121/20, таким чином апеляційний суд повинен був звільнити ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 125 КК на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.
Позиції учасників судового провадження
На касаційну скаргу заперечень не надходило.
У судовому засіданні прокурор ОСОБА_5 підтримав касаційну скаргу, засуджений ОСОБА_6 , захисник ОСОБА_7 , потерпілий ОСОБА_8 - заперечили проти  задоволення касаційної скарги.
 
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції вправі вийти за межі касаційних вимог, якщо цим не погіршується становище засудженого, виправданого чи особи, стосовно якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру.
Висновки суду про доведеність винуватості  ОСОБА_6 та кваліфікація його дій за ч. 2 ст. 125, ч. 2 ст. 263 КК у касаційному порядку прокурором не оскаржуються. 
Доводи сторони обвинувачення, наведені в касаційній скарзі, про істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність судом апеляційної інстанції є обґрунтованими.
Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону (ст. 412 КПК); неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність (ст. 413 КПК); невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого (ст. 414 КПК).
Стаття 412 КПК визначає істотними такі порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Під неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення слід розуміти і незастосування судом закону, який підлягає застосуванню (п. 1 ч. 1 ст. 413 КПК). 
Ухвала апеляційного суду - це рішення суду вищого рівня стосовно законності, обґрунтованості та вмотивованості рішення суду першої інстанції, що перевіряється в апеляційному порядку, тому, безумовно, повинна відповідати вимогам статей 370, 419 КПК.
У своїй касаційній скарзі прокурор стверджує, що апеляційний суд не звернув уваги на те, що станом на момент постановлення ухвали суду апеляційної інстанції, з дня вчинення ОСОБА_6 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК, минуло понад 3 роки, тобто закінчилися строки давності притягнення останнього до кримінальної відповідальності подовжені на час ухилення, що є підставою для зміни ухвали апеляційного суду.
У статті 49 КК визначено матеріально-правові підстави та умови для звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності.
Так, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили: минули зазначені у законі строки (ці строки диференційовані у ч. 1 ст. 49 КК залежно від тяжкості вчиненого кримінального правопорушення); протягом цих строків особа не вчинила нового злочину певного ступеня тяжкості (ч. 3 ст. 49 КК); особа не ухилялася від досудового розслідування або суду (ч. 2 ст. 49 КК); законом не встановлено обмеження чи заборони щодо застосування давності до вчиненого особою кримінального правопорушення (частини 4, 5 ст. 49 КК).
Відповідно до ч. 2 ст. 49 КК перебіг давності зупиняється, якщо особа, що вчинила злочин, ухилилася від досудового слідства або суду. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення особи із зізнанням або її затримання. У цьому разі особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з часу вчинення злочину минуло п`ятнадцять років, а з часу вчинення кримінального проступку - п`ять років.
Зупинення спливу строку давності у випадку ухилення особи від досудового слідства або суду є посткримінальною санкцією, заходом кримінально-правового характеру, покликаним забезпечувати здійснення кримінального переслідування і реалізацію кримінальної відповідальності.
Як убачається із матеріалів кримінального провадження, суди попередніх інстанцій встановили, що подія кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК, за якою ОСОБА_6 визнано винуватим, мала місце 14 липня 2017 року.
Вирішуючи питання про встановлення факту ухилення від суду, районний суд зазначив наступне.
21 червня 2019 року ОСОБА_6 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 125 і ч. 2 ст. 263 КК.
30 липня 2019 року обвинувальний акт у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_6 затверджено прокурором та передано до суду.
30 вересня 2020 року кримінальну справу призначено до судового розгляду у відкритому судовому засіданні.
Ухвалами від 21 липня 2021 року та 02 серпня 2021 року місцевим судом вжито заходи щодо примусового приводу обвинуваченого ОСОБА_6 в судові засідання, однак до суду останній не доставлений, а тому ухвалою суду від 02 вересня 2021 року ОСОБА_6 оголошено у розшук.
30 вересня 2021 року відновлено судове провадження з розгляду цього кримінального провадження через те, що за інформацією, яка надійшла до суду від т. в. о. начальника ВП № 11 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області, встановлено місцезнаходження обвинуваченого ОСОБА_6 . 
Місцевий суд зазначив, що оскільки встановлено факт умисного ухилення ОСОБА_6 від суду у період з 17 липня до 17 вересня 2021 року, тому строк давності для звільнення його від кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 125 КК згідно з вимогами ч. 2 ст. 49 КК (у редакції Закону № 2617-VIII від 22 листопада 2018 року) становить п`ять років з часу вчинення інкримінованого кримінального проступку, а за ч. 2 ст. 263 КК - п`ятнадцять років з часу вчинення злочину.
Таким чином, районний суд констатував, що ОСОБА_6 вчинив кримінальний проступок, передбачений ч. 2 ст. 125 КК і злочин, передбачений ч. 2 ст. 263 КК - 14 липня 2017 року, тому на час ухвалення вироку, строки давності не сплинули та підстави для його звільнення від покарання відсутні.
Пунктом 2 ч. 1 ст. 49 КК встановлено, що особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минуло 3 роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі, чи у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років.
Згідно ч. 5 ст.74 КК особа може бути за вироком суду звільнена від покарання на підставах, передбачених статтею 49 цього Кодексу.
Відповідно до положень ст. 12 КК кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 125 КК, класифікується як кримінальний проступок, за який передбачено покарання у виді штрафу від п`ятдесяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадськими роботами на строк від ста п`ятдесяти до двохсот сорока годин або виправними роботами на строк до одного року, або арештом на строк до шести місяців, або обмеженням волі на строк до двох років.
Відповідно до практики Верховного Суду, викладеній в постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2023 року у справі № 735/1121/20, особа, котра ухилялася від досудового розслідування або суду, підлягає звільненню від кримінальної відповідальності або покарання за давністю після спливу диференційованих строків, передбачених частиною першою статті 49 КК, подовжених на час ухилення. Встановлені частиною другою цієї статті загальні строки повинні застосовуватися лише в разі, якщо вони сплинули на час розгляду справи судом, тобто минуло більш як п`ять років з дня вчинення кримінального проступку і понад п`ятнадцять років з дня вчинення злочину.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, інкриміноване ОСОБА_6 кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 125 КК, останній вчинив 14 липня 2017 року, а ухвала апеляційного суду була постановлена 12 січня 2023 року, отже на час набрання вироком законної сили з моменту вчинення цього правопорушення строк давності 3 роки подовжений на час ухилення минув, про що прокурор обґрунтовано зазначив у своїй касаційній скарзі.
Отже, ухвалюючи рішення, суд апеляційної інстанції допустив істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, що потягло неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме незастосування закону, який підлягав застосуванню.
За таких обставин колегія суддів уважає, що, відповідно до пунктів 1, 2 ч. 1 ст. 438 КПК ухвалу суду апеляційної інстанції та відповідно до ч. 2 ст. 433 цього Кодексу та вирок районного суду необхідно змінити в частині засудження ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 125 КК та звільнити його від покарання на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК, у зв`язку із закінченням строків давності, з виключенням з цих судових рішень посилання на призначення покарання на підставі ч. 1 ст. 70 КК.
З урахуванням викладеного касаційна скарга прокурора підлягає задоволенню.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу прокурора Дніпропетровської обласної прокуратури ОСОБА_9 - задовольнити.
Ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 12 січня 2023 року та, відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК, вирок Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 30 червня 2022 року щодо ОСОБА_6 - змінити.
На підставі п. 2 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК звільнити ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , від покарання, призначеного за ч. 2 ст. 125 КК, у зв`язку із закінченням строків давності.
Виключити з вироку місцевого суду та ухвали апеляційного суду покликання на призначення покарання засудженому ОСОБА_6 на підставі ч. 1 ст. 70 КК.
Вважати ОСОБА_6 засудженим за ч. 2 ст. 263 КК до покарання у виді обмеження волі на строк 3 роки.
У решті судові рішення залишити без зміни.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                         ОСОБА_2                                      ОСОБА_3