Справа № 309/30/21

П О С Т А Н О В А
іменем України

        10 квітня 2023 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:
          судді-доповідачки Готри Т. Ю.,
             суддів Мацунича М. В., Бисаги Т. Ю.,
з участю секретарки судового засідання Савинець В. Ю., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, Орган опіки та піклування Драгівської територіальної громади Хустського району Закарпатської області, Служба у справах дітей Волочиської міської ради Хмельницької області, про позбавлення батьківських прав, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 30 грудня 2021 року, ухвалене суддею Оросом Я. В., повний текст рішення складено 05.01.2022, 
у с т а н о в и в:
У січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Служби у справах дітей Волочиської районної державної адміністрації про позбавлення батьківських прав малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Позов обґрунтовано тим, що починаючи з 10 січня 2011 року він із відповідачкою перебували у фактичних шлюбних відносинах, а 10 січня 2012 року вони зареєстрували між собою шлюб у Волочиському відділі РАЦС Хмельницької області. Від спільного проживання у них ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син ОСОБА_4 , який знаходиться на його утриманні. Шлюб між ним та ОСОБА_2 було розірвано рішенням Волочиського районного суду Хмельницької області від 08.11.2018. Після розірвання шлюбу відповідачка залишила сім`ю та виїхала в Закарпатську область, де і проживає на теперішній час.
Зазначав, що рішенням Волочиського районного суду від 15 серпня 2019 року було визначено місце проживання сина ОСОБА_4 разом із ним у с. Соломна Волочиського району та з відповідачки стягнуто аліменти на його користь на утримання сина в розмірі 1 500 грн щомісячно до досягнення дитиною повноліття. ОСОБА_2 аліменти не сплачує, ухиляється від їх сплати та її заборгованість по їх сплаті станом на 16.12.2020 складає 16 069 гривень. 
Стверджував, що після розірвання шлюбу відповідачка перестала цікавитися навчанням сина, його станом здоров`я, нехтує вихованням дитини та жодного разу не відвідувала школу, де навчається син, а також не спілкується з вчителями та вихователями і не відвідує батьківські збори. Він неодноразово звертався до комісії з питань захисту прав дітей місцевої райдержадміністрації, однак ОСОБА_2 висновків для себе не зробила, належним доглядом і вихованням сина не займається та аліменти не сплачує.
Указував, що турботу про виховання сина він взяв на себе, купує йому все необхідне. Також він проживає у власному будинку зі своєю матір`ю та сином, де дитина має свою окрему кімнату. При цьому шкідливих звичок він не має, спиртними напоями не зловживає, працює та має стабільний заробіток, позитивну характеристику з місця проживання, велике присадибне господарство та здає в оренду свою земельну частку (пай), що дає йому додаткові кошти, а відтак син забезпечений усім необхідним для розвитку і відпочинку. Він не заперечує і не заперечував, щоб відповідачка зустрічалася з сином у будь-які дні, однак із цього приводу вона до суду не зверталася.
Посилаючись на наведені вище обставини просив суд позбавити відповідачку ОСОБА_2 батьківських прав відносно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою Хустського районного суду Закарпатської області від 03.06.2021 виключено із числа третіх осіб у цій справі Службу у справах дітей Волочиської районної державної адміністрації та залучено до участі в даній справі в якості третьої особи без самостійних вимог Службу у справах дітей Волочиської міської ради Хмельницької області (а.с.57,58).

Ухвалою Хустського районного суду Закарпатської області від 18.08.2021 виключено із числа третіх осіб у цій справі Службу у справах дітей Волочиської міської ради та залучено до участі в указаній справі в якості третьої особи без самостійних вимог Службу у справах дітей Хустської міської ради Закарпатської області (а.с.86, 87).

Ухвалою Хустського районного суду Закарпатської області від 02.11.2021 виключено із числа третіх осіб у цій справі Службу у справах дітей Хустської міської ради та залучено до участі в зазначеній справі в якості третьої особи без самостійних вимог Орган опіки та піклування Драгівської територіальної громади Хустського району Закарпатської області (а.с.123, 124).

Рішенням Хустського районного суду Закарпатської області від 30.12.2021 у задоволенні цього позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із цим рішенням суду позивач ОСОБА_1 подав на нього апеляційну скаргу внаслідок його незаконності та необґрунтованості через порушення судом норм матеріального і процесуального права.
Скарга загалом мотивована тим же доводами, які наведені в позовній заяві та яким місцевим судом не надано належної оцінки, а також тим, що судом не взято до уваги його пояснення про не піклування відповідачкою про фізичний і духовний розвиток сина понад три роки, що підтвердила і свідок ОСОБА_5 (вчителька сина). ОСОБА_2 станом на січень 2022 року має заборгованість зі сплати аліментів у розмірі біля 50 000 гривень.
Зазначав, що судом залишилось не розглянутим його клопотання про надання висновку служби у справах дітей Волочиської міської ради про доцільність позбавлення батьківських прав відповідачки, тобто за місцем проживання дитини, як це передбачено в Законі України «Про охорону дитинства», Типовому положенні про комісію з питань захисту прав дитини, постанові Пленуму ВСУ від 30.03.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав» тощо. Натомість суд першої інстанції безпідставно залучив до участі у справі орган опіки та піклування Драгівської територіальної громади, висновок якого немає значення для справи, оскільки він прийнятий із порушенням зазначеного вище законодавства та ОСОБА_2 на території цієї громади не проживає.
Наголошував і те, що на засідання комісії його не викликалося, про дату і час засідання не повідомлялося, примірник висновку йому не надсилалося, а тому це призвело до порушення його прав подати відповідній комісії свої пояснення та заперечення, в тому числі оскаржити такий висновок комісії в установленому законом порядку. 
З урахуванням наведеного вище просив оскаржене рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити. Водночас клопотав перед апеляційним судом зобов`язати Службу у справах дітей Волочиської міської ради Хмельницької області надати суду висновок про доцільність позбавлення батьківських прав відповідачки. 

У відзиві на апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 відповідачка ОСОБА_2 ,
в інтересах якої діє представниця - адвокатка Цопко С.В., посилалась на її безпідставність і надуманість. 
Стверджувала, що через епідеміологічну ситуацію в країні є утрудненим для неї відвідувати дитину в іншій області. До того ж вона офіційно працевлаштована і не має змоги будь-коли поїхати за межі Закарпатської області. Сам факт не сплати нею аліментів та заборгованість по них не свідчить про злісне її ухилення від участі у вихованні дитини та не є підставою для позбавлення батьківських прав.
Просила у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 відмовити.

У запереченнях на відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 апелянт-позивач ОСОБА_1 вказував на голослівність у ньому тверджень відповідачки. 

Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 27 червня 2022 року залучено до участі у цій справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Службу у справах дітей Волочиської міської ради Хмельницької області та зобов`язано цю службу надати Закарпатському апеляційному суду письмовий висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення батьківських прав матері ОСОБА_2 відносно малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.207-209).
У судовому засіданні відповідачка ОСОБА_2 та її представниця - адвокатеса Цопко С.В. щодо задоволення апеляційної скарги заперечили, просили таку залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду - без змін.

Апелянт (позивач) ОСОБА_1 та представники третіх осіб у судове засідання не з`явилися повторно, хоча про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Водночас 24 жовтня 2022 року до Закарпатського апеляційного суду від начальниці Служби у справах дітей Волочиської міської територіальної громади Степанюк І. надійшов лист за № 502 від 17.10.2022 із проханням розглянути цю справу без участі цієї служби (а.с.231), а 05 квітня 2023 року на електронну пошту Закарпатського апеляційного суду надійшла заява (клопотання) за № 01-10/50 від 05.04.2023 від начальниці Служби у справах дітей Драгівської сільської ради Тяско Х. про розгляд справи без участі цієї служби з одночасним проханням у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 відмовити. За таких обставин неявка вказаних учасників справи, на думку колегії суддів та відповідно до ч. 2 ст.3 72 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідачку, пояснення відповідачки ОСОБА_2 та її представниці - адвокатки Цопко С.В., перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 

Судом установлено, що з 10 січня 2011 року сторони перебували між собою у фактичних шлюбних відносинах, а з 10 січня 2012 року - в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Волочиського районного суду Хмельницької області від 08.11.2018 у справі № 671/1478/18 розірвано (а.с.9).
ІНФОРМАЦІЯ_2 у сторін народився син ОСОБА_4 , що підтверджується повторно виданим свідоцтвом про його народження серії НОМЕР_1 від 02.07.2018 (а.с.8).
Рішенням Волочинського районного суду Хмельницької області від 15 серпня 2019 року у справі № 671/114/19, яке відповідно до відомостей ЄДРСР 24.09.2019 набрало законної сили, визначено місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із батьком ОСОБА_1 за місцем його проживання по АДРЕСА_1 (а.с.10-12).
Із виконавчого листа, виданого Волочинським районним судом Хмельницької області від 12.08.2020 у справі № 671/2157/19, видно, що рішенням цього ж суду від 06.03.2020 присуджено стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти у розмірі 1 500 грн щомісячно, починаючи з 06.12.2019 і до досягнення дитиною повноліття (а.с.19). 
Зазначені вище обставини сторонами не заперечуються та визнаються.
Із довідки державного виконавця Хустського РВ ДВС ПЗМУ Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Луканець Т.І. від 16.12.2020 за № 63005621/04209 вбачається, що станом на 16 грудня 2020 року ОСОБА_2 має заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 16 069 гривень (а.с.18).
Як слідує з довідки Соломнянського старостинського округу Волочиської міської об`єднаної територіальної громади Хмельницької області від 28.12.2020 № 581 до складу сім`ї ОСОБА_1 входять його матір ОСОБА_6 та син ОСОБА_7 (а.с.13).
Висновком органу опіки та піклування Драгівської сільської ради Хустського району Закарпатської області про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав від 21.12.2021 № 702 встановлено за недоцільним позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.144, 145). 
Висновком органу опіки та піклування Волочиської міської ради Хмельницької області, затвердженого рішенням виконавчого комітету цієї ж ради від 29.09.2022 № 368, встановлено за недоцільним позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 щодо малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки ОСОБА_2 бажає приймати участь у вихованні сина ОСОБА_4 , надавати матеріальну допомогу на його утримання, цікавитися станом здоров`я дитини, його навчанням, вихованням, а також виявила бажання спілкуватися з дитиною. Комісією в присутності батька ОСОБА_1 було проведено зустріч матері з сином ОСОБА_4 та встановлено, що дитина дуже задоволена приїздом матері та бажає й надалі спілкуватися з нею, в тому числі й по телефону (а.с.225-229). 
Положеннями ч. 3 ст. 51 Конституції України регламентовано, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Із приписів ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» слідує, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства»).
Частиною сьомою ст. 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20.11.1989, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до пунктів 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Згідно з частинами 1-4 ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.
Відповідно до ч.1 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.
Частиною першою ст. 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.
За змістом ст. 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.
Позбавлення батьківських прав, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, наприклад: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти тощо.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Отож, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.
Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ч. 4 ст. 10 ЦПК України суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58).
При вирішенні такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.
Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків.
Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.
Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.
Аналогічні правові висновки неодноразово викладались Верховним Судом, наприклад, у постановах від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18 (провадження № 61-8883св19), від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19), від 23 грудня 2020 року у справі № 522/21914/14 (провадження № 61-8179св19), від 17 червня 2021 року у справі № 466/9380/17 (провадження № 61-2175св20) тощо, які, відповідно до положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України, враховується апеляційним судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. 
Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції.
Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
У рішенні по справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.
Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»).
Як уже зазначалося вище, в цій справі обидва органи опіки та піклування за місцем проживання сторін надали свій висновок про недоцільність позбавлення відповідачки батьківських прав щодо її малолітнього сина ОСОБА_4 , з якими не погоджуватися чи ставити під сумнів апеляційний суд підстав не знаходить.
Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (ст. 129 Конституції України).
Відповідно до частини 3 ст. 12, частин 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, окрім випадків установлених Законом, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідачкою від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останньої батьківських прав, покладено на позивача.
Наявність у відповідачки заборгованості по аліментах сама по собі не слугує безумовною і достатньою підставою для позбавлення її батьківських прав.
Вирішуючи цей спір та належним чином дослідивши і надавши оцінку наданим сторонами доказів, колегія суддів уважає, що підстав, передбачених ч. 1 ст. 164 СК України, для позбавлення відповідачки батьківських прав немає. ОСОБА_2 проти позбавлення її батьківських прав заперечує та позбавлення батьківських прав необхідно розглядати як крайній захід, необхідність та пропорційність застосування якого за обставин цієї справи позивачем не є доведеним.
Отже, апеляційний суд доходить висновку, що позивач не довів належними, допустимими, достовірними, а в їх сукупності і взаємозв`язку між собою достатніми доказами свою вимогу про необхідність позбавлення відповідачки батьківських прав, та ця вимога поза розумним сумнівом не знайшла своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.
Доводи апеляційної скарги колегія суддів уважає безпідставними, оскільки вони не ґрунтуються на вимогах закону і фактичних обставинах справи та не спростовують правильність висновків суду першої інстанції. 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Не може бути скасоване правильне по суті рішення суду лише з формальних міркувань. Недоліки вирішення місцевим судом даного спору між сторонами не призвели до порушення прав і законних інтересів сторін, у тому числі самої малолітньої дитини, та не впливають на правильність і справедливість ухваленого судом першої інстанції рішення.
Положеннями ст. 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Отже, колегія суддів доходить висновку, що оскаржене рішення суду є законним і обґрунтованим та відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.
На підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1 488,60 грн (а.с.168) слід віднести за рахунок апелянта-позивача ОСОБА_1 . 
Керуючись статтями 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 30 грудня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду на протязі тридцяти днів із дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 19 квітня 2023 року.

Суддя-доповідачка 
Судді