ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
5 квітня 2023 року
м. Київ
справа № 450/658/19
провадження № 51-782 км 23
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                ОСОБА_1 ,
суддів                                                            ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання                ОСОБА_4 ,
прокурорів                                                   ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_7 на вирок Пустомитівського районного суду Львівської області від 10 березня 2020 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 20 грудня 2022 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12018140270001373 від 29 липня 2018 року, за обвинуваченням
ОСОБА_7 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі - КК України).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини 
За вироком Пустомитівського районного суду Львівської області від 10 березня 2020 року  ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки. На підставі статей 75, 76 КК України ОСОБА_7  звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням на строк 2 роки.
Цим же вироком ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік. На підставі статей 75, 76 КК України ОСОБА_8 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням на строк 1 рік. 
Судові рішення стосовно засудженого ОСОБА_8 у касаційному порядку не оскаржуються.
Вирішено цивільний позов і питання щодо речових доказів та процесуальних витрат.
Як убачається з вироку, 29 липня 2018 року о 14:00 ОСОБА_7 , керуючи автомобілем BMW 318i, номерний знак Республіки Польща НОМЕР_1 , на 558 км + 495 м автодороги Київ-Чоп у с. Солонці, порушуючи вимоги Правил дорожнього руху (далі - ПДР), проявив неуважність до дорожньої обстановки, вчасно не реагував на її зміну, не вжив своєчасних заходів для зменшення швидкості автомобіля аж до повної його зупинки, рухаючись зі швидкістю 70 км/год, позбавив себе можливості уникнути дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП) та допустив зіткнення із автомобілем «Volkswagen Passat», номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_8 . 
Крім того, ОСОБА_8 у цей час у вищевказаному місці, керуючи автомобілем «Volkswagen Passat», номерний знак НОМЕР_2 , порушуючи вимоги ПДР, проявив неуважність до дорожньої обстановки, вчасно не реагував на її зміну, повертаючи ліворуч, виїжджаючи з другорядної дороги на головну, не надав переваги в русі автомобілю BMW 318i під керуванням ОСОБА_7 , що призвело до зіткнення вказаних транспортних засобів.
Внаслідок цього зіткнення автомобіль «Volkswagen Passat» виїхав на зустрічну смугу руху, де зіткнувся з автомобілем «Mercedes-Benz Sprinter», номерний знак НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_9 . 
У результаті зіткнення транспортних засобів пасажири автомобілів BMW 318i 
ОСОБА_10 та «Volkswagen Passat» ОСОБА_11 отримали тілесні ушкодження середньої тяжкості, а водій автомобіля «Mercedes-Benz Sprinter» ОСОБА_9 - тяжкі тілесні ушкодження.
Львівський апеляційний суд 20 грудня 2022 року апеляційні скарги захисників ОСОБА_12 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 та ОСОБА_13 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 залишив без задоволення, а вирок Пустомитівського районного суду Львівської області від 10 березня 2020 року без змін.
Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_7 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, просить скасувати судові рішення і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. 
На думку засудженого, докази, якими суди обґрунтували його винуватість у вчиненні злочину, є недопустимими. Зазначає, що слідчий експеримент, у якому він брав участь як свідок, проведений без захисника. Також слідчий не роз`яснив його процесуальні права, зокрема, право на захист та право не свідчити проти себе. Стверджує, що висновок експерта від 20 листопада 2018 року № 1/1261 є недопустимим доказом, оскільки містить посилання на показання, надані ОСОБА_7 під час проведення вищевказаної слідчої дії. 
Вважає, що у цьому кримінальному провадженні було порушено процесуальний порядок визначення групи прокурорів. Вказує, що постанова уповноваженого керівника органу прокуратури про доручення процесуального керівництва іншому органу прокуратури відсутня. Зауважує, що досудове розслідування у цьому кримінальному провадженні здійснював слідчий, якого також визначено з порушенням процесуального порядку.
На думку засудженого, оскаржені судові рішення не відповідають приписам статей 94, 370 та 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України).
На зазначену касаційну скаргу прокурор ОСОБА_14 подав заперечення, у яких, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість доводів, викладених у касаційній скарзі, просив рішення судів першої та апеляційної інстанцій залишити без зміни.
Позиції учасників судового провадження
Прокурори   ОСОБА_5 , ОСОБА_6  просили залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржені судові рішення - без зміни.

 
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи, наведені в касаційній скарзі, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла таких висновків.
Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.
Статтею 412 КПК України передбачено, що істотними є такі порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Отже, касаційний суд не перевіряє судових рішень у частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. Під час перегляду судових рішень у касаційному порядку Суд виходить із фактичних обставин справи, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій.
Так, суд першої інстанції, розглянувши кримінальне провадження № 12018140270001373, визнав ОСОБА_7 винуватиму вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначив йому відповідне покарання.
Не погоджуючись із ухваленим у справі вироком, сторона захисту оскаржила рішення місцевого суду в апеляційному порядку.
За результатами апеляційного розгляду Львівський апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого злочину.
Зміст ухвали апеляційного суду свідчить про те, що апеляційний суд ретельно перевірив доводи апеляційних скарг, які аналогічні тим, що викладені в касаційній скарзі засудженого ОСОБА_7 , навів в ухвалі докладні мотиви прийнятого рішення і не встановив істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду першої інстанції повно та всебічно розглянути кримінальне провадження, а також дати правильну юридичну оцінку обставинам вчиненого кримінального правопорушення. Мотиви суду, з яких доводи сторони захисту були визнані безпідставними, є обґрунтованими й такими, що відповідають дослідженим у судовому засіданні доказам.
Свої висновки суди зробили з додержанням ст. 23 КПК України на підставі усіх об`єктивно з`ясованих обставин справи, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до ст. 94 КПК України з точки зору належності, допустимості, достовірності, і сукупністю зібраних доказів, оціненою з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Ухвалений вирок суд першої інстанції обґрунтував показаннями, наданими безпосередньо в суді потерпілими ОСОБА_10 , ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , свідками ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 ,даними протоколів огляду місця події, слідчих експериментів, висновками експертів та іншими письмовими доказами.
Так, допитаний у судовому засіданні потерпілий ОСОБА_9 (водій автомобіля «Mercedes-Benz Sprinter»), зокрема, пояснив, що того дня рухався по автодорозі Київ-Чоп за межі м Львова, справа з другорядної дороги повільно виїжджав автомобіль «Volkswagen Passat», який повертав ліворуч. Коли цей автомобіль виїхав на головну дорогу та вирівнявся, у його задню частину в`їхав автомобіль BMW 318i. Від цього удару автомобіль «Volkswagen Passat» виїхав на зустрічну смугу та зіштовхнувся з автомобілем, яким керував ОСОБА_9 . Водночас свідок також зауважив, що швидкість автомобіля BMW 318i була великою та становила, на його думку, близько 100 км/год.
Потерпіла ОСОБА_11 (пасажир автомобіля «Volkswagen Passat») у судовому засіданні також повідомила, що перед виїздом на головну дорогу автомобіль, яким керував її чоловік ОСОБА_8 , зупинився, пропустив автомобілі, які мали перевагу у русі, та розпочав рух. Однак, повернувши ліворуч і виїхавши на головну дорогу, свідок відчула удар у задню частину автомобіля, від якого їх автомобіль виїхав на зустрічну смугу, де зіткнувся із зустрічним автомобілем «Mercedes-Benz Sprinter».
Із показань потерпілої ОСОБА_10 та свідка ОСОБА_15 (пасажирів автомобіля BMW 318i), вбачається, що вони сиділи на задньому пасажирському сидінні, самого моменту зіткнення не бачили, почули тільки звук гальм і потім був удар. На їх думку, зазначений автомобіль рухався дуже швидко.
Дослідивши вищевказані докази, суд дійшов обґрунтованого висновку про їх належність, допустимість, достовірність та визнав їх такими, що у своїй сукупності підтверджують встановлені судом обставини скоєння ОСОБА_7 кримінального правопорушення.
Так, обґрунтовуючи недопустимість висновку експерта від 20 листопада 2018 року № 1/1261, ОСОБА_7 указує, що цей висновок містить посилання на його показання, надані ним під час слідчого експерименту, у якому він брав участь як свідок, без захисника. Крім того, слідчий не роз`яснив його процесуальні права. Проте такі доводи є безпідставними з огляду на таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини. Частиною другою цієї норми визначено перелік діянь, які суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини й основоположних свобод, на підставі чого можливо зробити висновок про недопустимість доказів.
Згідно з ч. 1 ст. 240 КПК України метою слідчого експерименту відповідно є перевірка й уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення.
За приписами п. 1 ч. 3 ст. 87 КПК України суд має визнати недопустимими докази, що були отримані з показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні.
Зміст цієї норми права вказує на те, що вона має застосовуватися за умови, коли на час отримання показань від свідка уже існували дані, що його буде визнано підозрюваним чи обвинуваченим, але, всупереч наявності у  такої особи права на мовчання та свободи від самовикриття, слідчий чи прокурор вчиняє дії, спрямовані на отримання показань від неї. Саме такі дії, а не власне факт отримання показань від свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим, мають визнаватися істотним порушенням прав людини і основоположних свобод. Тобто, має бути доведено, що права та свободи особи були порушені.
Разом з тим, наведені засудженим доводи фактично зводяться до неправильного тлумачення вимог закону та правових позицій суду касаційної інстанції, на які він посилається в своїй касаційній скарзі щодо визнання доказів недопустимими з підстав передбачених п. 1 ч. 3 ст. 87 КПК України.
Так, за результатами апеляційного розгляду колегія суддів дійшла висновку, що у матеріалах кримінального провадження відсутні дані, які свідчили про те, що під час проведення слідчого експерименту з ОСОБА_7 , який був залучений до цієї слідчої дії як свідок, були порушені його права чи свободи, або ж, що слідчий примушував його до визнання своєї винуватості у ДТП.
Як слушно зазначив у своєму рішенні апеляційний суд, відомості про ДТП не були внесені стосовно певної особи. Водночас ОСОБА_7 під час слідчого експерименту навів власну версію обставин ДТП, відповідно до якої він не порушував ПДР. Слідчий експеримент за його участю був проведений саме з метою перевірки достовірності запропонованої ним версії подій. Перед проведенням цієї слідчої дії ОСОБА_7 також були роз`яснені права свідка, зокрема, не свідчити проти себе, відмовитися давати показання, що можуть стати підставою для підозри чи обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення. Слідча дія проведена зі згоди ОСОБА_7 , який жодних зауважень або заперечень щодо порушень його прав не висловлював.
Крім того, суд у своєму рішенні указав, що у слідчого на той час не було достатніх підстав вважати, що свідка ОСОБА_7 надалі буде визнано підозрюваним. Тільки після проведення відповідних експертиз йому було повідомлено про підозру.
Слід зазначити, що ОСОБА_7 , який брав участь у слідчому експерименті як свідок, клопотання про залучення захисника не заявляв. Разом з тим, обставини проведення цієї слідчої дії не були такими, що відповідно до вимог КПК України вказували на обов`язкову участь захисника.
При цьому, Суд бере до уваги, що висновок експертизи від 20 листопада 2018 року не ґрунтується виключно на слідчому експерименті, який проведений з ОСОБА_7 , а зроблений на підставі сукупності всіх фактичних даних, які були предметом експертного дослідження, зокрема, за результатами проведених слідчих експериментів за участю інших учасників ДТП. 
Також слід наголосити, що відомості, які ОСОБА_7 надав під час цієї слідчої дії, не є показаннями в розумінні статей 84, 95 КПК України, а є складовою частиною протоколу складеного за результатами проведеного слідчого експерименту.
Так, відповідно до п. 15 ч. 1 ст. 3 КПК України прокурором є особа, яка обіймає посаду, передбачену ст. 15 Закону України «Про прокуратуру» та діє у межах своїх повноважень.
Законом України «Про прокуратуру» визначено, що прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави (ст. 1); єдність системи прокуратури України забезпечується: єдиними засадами організації та діяльності прокуратури, єдиним статусом прокурорів, єдиним порядком організаційного забезпечення діяльності прокурорів та ін. (ч. 5 ст. 7); прокурори в Україні мають єдиний статус незалежно від місця прокуратури в системі прокуратури України чи адміністративної посади, яку прокурор обіймає у прокуратурі (ч. 2 ст. 15).
Виходячи з системного аналізу зазначених вище норм, поняття «прокурор», яке вживається у КПК України, розглядається як посадова особа, яка займає відповідну посаду в органах прокуратури, які складають єдину систему, здійснює повноваження прокурора у конкретному кримінальному провадженні та визначена у порядку ст. 37 КПК України, а також прокурори вищого рівня, визначених у ч. 4 ст. 36 КПК (Генеральний прокурор України, його перший заступник та заступники, керівники регіональної прокуратури, його перший заступник та заступники).
Положення КПК України, на відміну від підслідності, визначеної у ст. 216 цього Кодексу, не закріплюють окремих правил щодо визначення прокурора у кримінальному провадженні, зокрема за суб`єктом вчинення злочину.
Разом з тим, відповідно до п. 8.1 наказу Генерального прокурора України від 29 серпня 2014 року № 12гн «Про особливості діяльності військових прокуратур» (який був чинним на час здійснення досудового розслідування) територіальним прокурорам, які здійснюють нагляд за досудовим розслідуванням у формі процесуального керівництва, своєю постановою підслідність таких кримінальних правопорушень визначати за слідчими військових прокуратур.
Згідно з п. 9.2 цього наказу військовим прокурорам усіх рівнів забезпечити процесуальне керівництво досудовим розслідуванням, зокрема, військових та інших кримінальних правопорушень, вчинених військовослужбовцями військових формувань та правоохоронних органів України, підтримання державного обвинувачення у кримінальних провадженнях цієї категорії, оскарження судових рішень.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, постановою першого заступника керівника Львівської місцевої прокуратури № 3 від 29 липня 2018 року визначено групу прокурорів, які надалі здійснюватимуть повноваження прокурорів у кримінальному провадженні № 12018140270001373, а також старшого прокурора, який керуватиме діями прокурорів цієї групи - ОСОБА_18 (т. 1, а. п. 86).
28 січня 2019 року прокурор ОСОБА_18 виніс постанову, якою доручив здійснювати процесуальне керівництво військовій прокуратурі Львівського гарнізону Західного регіону України, оскільки ОСОБА_8 перебував на військовій службі (т. 1, а. п. 124, 125). Надалі перший заступник керівника Львівської місцевої прокуратури № 3 скерував матеріали цього кримінального провадження до військового прокурора Львівського гарнізону Західного регіону України для організації проведення подальшого досудового розслідування (т. 1, а. п. 126).
30 січня 2019 року за постановою першого заступника військового прокурора Львівського гарнізону Західного регіону України визначено групу прокурорів у кримінальному провадженні № 12018140270001373 (т. 1, а. п. 130).
Отже, доводи засудженого про порушення процесуального порядку визначення групи прокурорів, а також про відсутність постанови уповноваженого керівника органу прокуратури про доручення процесуального керівництва іншому органу прокуратури, не можна вважати слушними.
Щодо посилань засудженого ОСОБА_7 на те, що досудове розслідування здійснювалося неуповноваженою особою, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.
Згідно з правовим висновком, сформульованим в постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду від 14 лютого 2022 року у справі № 477/426/17, постанови керівника органу досудового розслідування про визначення слідчого або групи слідчих, старшого групи слідчих, які здійснювали досудове розслідування, можуть бути надані прокурором та оголошені під час судового розгляду у випадку, якщо під час дослідження доказів в учасників провадження виникне сумнів у їх достовірності, з огляду на те, що ці докази було зібрано неуповноваженими особами.
Якщо в суді першої інстанції це питання не ставилось, а виникло під час апеляційного чи касаційного розгляду, такі процесуальні документи можуть бути надані суду апеляційної чи касаційної інстанції в межах перевірки доводів, викладених в апеляційній чи касаційній скаргах.
З урахуванням зазначеної правової позиції, колегія суддів не встановила підстав для відмови у задоволенні заявленого державним обвинувачем клопотання та долучила наданий ним процесуальний документ з метою перевірки доводів, викладених у поданій касаційній скарзі.
Як убачається з висновку, викладеного у постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду від 4 жовтня 2021 року у справі № 724/86/20, за приписами статей 39, 110, ч. 1 ст. 214 КПК України рішення про призначення (визначення) групи слідчих, які здійснюватимуть досудове розслідування, визначення старшого слідчої групи, який керуватиме діями інших слідчих, обов`язково приймається у формі, яка повинна відповідати визначеним кримінальним процесуальним законом вимогам до процесуального рішення у формі постанови.
Об`єднана палата в контексті застосування приписів ст. 110 КПК України зазначила, що зміст і значення процесуального рішення у формі постанови визначає не виключно його назва, а зміст, структура і обсяг викладеної у процесуальному рішенні інформації про визначення групи слідчих у кримінальному провадженні з огляду на приписи зазначеної статті кримінального процесуального закону.
Отже, процесуальне рішення керівника відповідного органу досудового розслідування про визначення групи слідчих, які здійснюватимуть досудове розслідування, старшого слідчої групи, який керуватиме діями інших слідчих, має відповідати вимогам ст. 110 КПК України. При цьому, враховуючи вимоги ч. 6 вказаної статті, таке рішення повинно бути виготовлене на офіційному бланку та підписане службовою особою, яка його прийняла.
Таким чином, у разі, якщо процесуальне рішення про визначення слідчих, які здійснюватимуть досудове розслідування, прийнято не у формі «постанови», а у формі «доручення», однак зміст, структура і обсяг викладеної у ньому інформації відповідають вимогам КПК України, то потрібно констатувати, що у відповідному кримінальному провадженні є процесуальне рішення, яким належно визначено слідчих, які здійснюватимуть досудове розслідування.
Варто зауважити, що надане прокурором доручення керівника органу досудового розслідування на здійснення у кримінальному провадженні № 12018140270001373 досудового розслідування слідчому ОСОБА_19 містить ті самі реквізити, що й постанова: посада особи керівника органу досудового розслідування, час і місце складання доручення, підстави для його винесення (статті 39, 214 КПК України), номер кримінального провадження, внесеного до ЄРДР, та вказівки щодо проведення всебічного, повного і неупередженого досудового розслідування.
Отже, Суд визнає безпідставними доводи касаційної скарги ОСОБА_7 про здійснення досудового розслідування неуповноваженим слідчим.
Разом з тим, посилання засудженого на висновки, які містяться у постановах Верховного Суду, не є релевантними обставинам цього кримінального провадження.
Таким чином, посилання засудженого ОСОБА_7 у своїй касаційній скарзі на недопустимість доказів, зібраних під час досудового розслідування, під час їх перевірки Верховним Судом свого підтвердження не знайшли.
Враховуючи те, що під час касаційного розгляду не встановлено істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які би були безумовними підставами для скасування або зміни судових рішень, касаційна скарга засудженого ОСОБА_7 задоволенню не підлягає.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд
ухвалив:
Вирок Пустомитівського районного суду Львівської області від 10 березня 2020 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 20 грудня 2022 року стосовно ОСОБА_7 , ОСОБА_8 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого ОСОБА_7 - без задоволення.
Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                              ОСОБА_2                               ОСОБА_3