ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

13 квітня 2023 року 	м. Дніпро	справа № 280/6933/22	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів:
                                        судді - доповідача  Чумака С.Ю.,
                                                  суддів:  Чабаненко С.В., Юрко І.В.,     
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 

на ухвалу Запорізького окружного адміністративного суду від 13 січня 2023 року в адміністративній справі № 280/6933/22 (суддя І інстанції – Богатинський Б.В.)

за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:
Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 13 січня 2023 року позовну заяву повернуто позивачеві на підставі п. 1, 9 ч. 4 ст. 169 КАС України.

Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом вимог норм процесуального права, просить оскаржену ухвалу скасувати та справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування скарги зазначає, що копії особистих карток на грошове забезпечення ним було отримано наприкінці грудня 2022 року поштовим відправленням. Тобто, на його думку, саме з кінця грудня 2022 року йому стало відомо, що суми індексації грошового забезпечення йому виплачені не в повному розмірі та з порушенням чинного законодавства. Вважає, що у заяві про поновлення строку він довів суду першої інстанції, що у зв`язку з введенням воєнного стану не мав можливості звернутись з метою поновлення порушених прав, тому що виконував соціально значимі функції та приймав участь в забезпечені оборони держави.

У відзиві відповідач просить апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а судове рішення суду першої інстанції – без змін.

Суд апеляційної інстанції розглянув справу відповідно до приписів статті 311 КАС України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ ТА ВИЗНАЧЕНІ ВІДПОВІДНО ДО НИХ СПІРНІ ПРАВОВІДНОСИНИ 

Позивач 07.12.2022 звернувся до суду з позовом, в якому просив (а.с. 1-6, 30):

- визнати протиправними дії відповідача щодо виплати не в повному розмірі індексації грошового забезпечення за період проходження служби з 19.03.2003 по 01.01.2008 включно;

- зобов`язати відповідача нарахувати і виплатити на його користь індексацію грошового забезпечення за період з 19.03.2003 по 01.01.2008 з базовим місяцем березень 2003 року з урахуванням виплачених сум у розмірі 6731,05 грн;

- визнати протиправним дії відповідача щодо виплати не в повному розмірі індексації грошового забезпечення за період проходження служби з 01.01.2008 по 01.03.2018 включно;

- зобов`язати відповідача нарахувати і виплатити на його користь індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2008 по 01.03.2018 включно з застосуванням базового місяця січень 2008 року з урахуванням виплачених сум в розмірі 141790,45 грн;

- визнати протиправним дії відповідача щодо виплати не в повному розмірі індексації грошового забезпечення за період проходження служби з 01.03.2018 по 06.09.2018 включно – березень 2018 року з урахуванням абзацу 4 пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078, з урахуванням виплачених сум;

- зобов`язати відповідача нарахувати і виплатити на його користь індексацію грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 06.09.2018 включно - березень 2018 року з урахуванням абзацу 4 пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078, з урахуванням виплачених сум в розмірі 28 111,25 грн;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої індексації грошового забезпечення за весь час затримки виплати.

Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 13 грудня 2022 року позов залишено без руху у зв`язку з неповажністю наведених позивачем причин пропуску строку звернення до суду та роз`яснено позивачу, що недоліки позовної заяви можуть бути усунені шляхом надання до суду заяви з іншим обґрунтуванням підстав пропуску строку. (а.с. 32-33)

09.01.2023 на виконання вказаної вище ухвали суду про залишення позовної заяви без руху на адресу суду від позивача надійшла заява, в якій позивач посилається на те, що лише у лютому 2022 року ним отримано відповіді щодо нарахування та виплати індексації грошового забезпечення, а тому з урахуванням запровадження в Україні воєнного стану, позивач вважає поважними причини пропуску строку звернення до суду. (а.с. 37-151)

Повертаючи позов позивачеві, суд першої інстанції виходив з того, що отримання позивачем листа відповідача у лютому 2022 року у відповідь на його заяву  не змінює момент, з якого позивач повинен був дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли позивач  почав вчиняти дії  щодо реалізації свого права і ця дата  не пов`язується  з початком перебігу строку звернення до суду в даному випадку. Суд зазначив, що позивача 06.09.2018 звільнено з військової служби і на момент звільнення позивачем жодних зауважень щодо проведених з ним розрахунків не зазначав. В свою чергу, за вирішенням спірного питання позивач звернувся до суду через 4 роки після припинення проходження публічної служби, що свідчить про пропуск встановленого місячного строку звернення до суду. Також, позивачем пропущено і місячний строк звернення до суду з дати набрання чинності змінами до КЗпП України, якими скасовано право на звернення до суду без обмеження будь-яким строком у питаннях виплати заробітної плати. При цьому, реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності посадових осіб відповідача. Натомість, порушення провадження у цій справі призведе до порушення принципу правової визначеності, оскільки позивач фактично просить переглянути питання виплати йому грошового забезпечення, яке виплачено йому 19 років тому. Стосовно посилань позивача на запровадження в Україні воєнного стану, суд зазначив, що запровадження воєнного стану є поважною причиною пропуску строку звернення до суду лише за умови, якщо позивачем буде доведено, що запровадження воєнного стану вплинуло на можливість реалізації права звернення до суду. У цьому випадку, запровадження в Україні воєнного стану відбулось 24.02.2022, при цьому позивач звільнений 06.09.2018, та позивачем не доведено, що воєнний стан якимось чином перешкодив своєчасному зверненню до суду. 

НОРМИ ПРАВА, ЯКІ РЕГУЛЮЮТЬ СПІРНІ ПРАВОВІДНОСИНИ, ТА ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ СУДОМ

Особливості строків звернення до адміністративного суду врегульовані ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України), частиною 1 якої передбачено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. 

Частиною другою статті 122 КАС України передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що під час проходження служби відповідач протиправно не нарахував та не виплатив позивачу у повному обсязі індексацію грошового забезпечення з 19.03.2003 по 06.09.2018 включно.

Таким чином, спірні правовідносини виникли у зв`язку з проходженням позивачем публічної служби.

Позивач звільнений з військової служби 6 вересня 2018 року, звернувся з цим позовом до суду 7 грудня 2022 року. (а.с. 30)

На час звільнення позивача з військової служби чинною була частини 1 та 2 статті 233 КЗпП України в такій редакції:

«Працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення – в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.»

Верховний Суд під час дії цієї редакції ст. 233 КЗпП України неодноразово, зокрема у справі № 280/9017/20, висловлював правову позицію, що положення статті 122 КАС України не містять норми, які б врегульовували порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці (грошового забезпечення військовослужбовців), у зв`язку з чим право на заробітну плату не обмежується будь-яким строком щодо судового захисту і такий висновок прямо випливає з указаної норми.

Грошове забезпечення військовослужбовця по суті є його заробітною платою в розумінні частини другої статті 233 КЗпП України.

Таким чином, у разі порушення законодавства про оплату праці в частині її виплати працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної заробітної плати (грошового забезпечення для військовослужбовця) без обмеження будь-яким строком, як це передбачено частиною другою статті 233 КЗпП України.

Водночас Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 зазначила, що під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Судова палата з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду Верховного Суду у постанові від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19, розглядаючи питання правової природи грошової компенсації за неотримане речове майно дійшла висновку, що таку слід розглядати як особливий, окремий вид належних військовослужбовцю сум.

У подальшому Судова палата з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 11 лютого 2021 року у справі № 240/532/20, розглядаючи питання застосування строків звернення до суду з позовом про стягнення з військової частини на користь колишнього військовослужбовця грошової компенсації за неотримане під час проходження військової служби речове майно, зважаючи на правову природу грошової компенсації за неотримане речове майно, відступила від висновку щодо застосування частини першої статті 233 КЗпП України для обчислення строку звернення до адміністративного суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, викладеному в постановах Верховного Суду від 30 січня 2019 року (справа № 806/2164/16), від 11 лютого 2020 (справа № 420/2934/19), від 13 березня 2019 року (справа № 813/1001/17), одночасно погоджуючись з висновком щодо застосування частини п`ятої статті 122 КАС України у подібних правовідносинах, викладеному в постановах Верховного Суду від 04 грудня 2019 року (справа № 815/2681/17) і від 22 січня 2020 року (справа № 620/1982/19).

Отже, по суті Верховний Суд сформував таку правову позицію – у справах про стягнення заробітної плати (грошового забезпечення) строк звернення до суду не обмежений, а у справах про стягнення інших сум такий строк становить один місяць відповідно до приписів ч. 5 ст. 122 КАС України.
Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-ІХ (далі – Закон №  2352-ІХ), який набув чинності 19.07.2022, внесені зміни, зокрема до статті 233 Кодексу законів про працю України, яку викладено в такій редакції.

«Працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Отже, як правильно зазначив суд першої інстанції, починаючи з 19.07.2022 у КЗпП України відсутня норма, яка передбачає право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати, у разі порушення законодавства про оплату праці, без обмеження будь-яким строком.

Натомість у справах про виплату сум, зазначених у статті 116 КЗпП України, тобто всіх сум, що належать до виплати працівнику в день звільнення, законодавцем тепер застосований єдиний строк – три місяці з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.

Таким чином, з 19 липня 2022 року в розумінні КЗпП України при застосуванні строків немає різниці, чи стосується спір заробітної плати, чи інших сум, належних особі при звільненні.

Водночас КАС України встановлений спеціальним строк для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною п`ятою статті 122 КАС України.

З огляду на те, що строк звернення до суду за вирішенням публічно-правового спору, зокрема і щодо проходження чи звільнення з такої служби, охоплюється спеціальною нормою частини п`ятої статті 122 КАС України, апеляційний суд погоджує висновок суду першої інстанції щодо відсутності підстав для застосування у спірних правовідносинах положень статті 233 КЗпП України.

При цьому апеляційний суд з огляду на те, що статті 233 КЗпП України з 19 липня 2022 року не містить норми, якою регулюються строки звернення до суду у справах про стягнення заробітної плати, вважає, що правовий висновок Верховного Суду про застосування положень ч. 2 ст. 233 КЗпП України після зазначеної дати застосуванню у подібних спорах не підлягає, оскільки це буде суперечити висновку у справі № 240/532/20, а також створювати ситуацію, коли для частини всіх сум, які підлягають виплаті особі при звільненні буде застосовуватися ч. 2 ст. 233 КЗпП України (заробітна плата), а для іншої частини – ч. 5 ст. 122 КАС України (компенсація за невикористане речове майно), що є не розсудливим і не пропорційним.

Для визначення початку перебігу строку для звернення до суду відповідно до ч. 5 ст. 122 КАС України необхідно встановити час, коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час,  триваюча пасивна поведінка  такої особи не свідчить про дотримання такою особою строку звернення до суду з урахуванням  наявної у неї можливості знати  про стан своїх прав, свобод та інтересів.

Грошове забезпечення, зокрема індексація грошового забезпечення, є щомісячним періодичним платежем, а тому  в будь-якому разі його розмір відомий особі, яка його отримує щомісячно. Отже, позивач при звільненні розумів або повинен був розуміти, як військовослужбовець, що спірна індексація йому виплачена не в повному обсязі, відтак, отримання позивачем листа від відповідача у відповідь на його заяву  не змінює  момент, з якого позивач повинен був дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли він  почав  вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду у разі якщо така особа без зволікань та протягом розумного строку  не вчиняла активних дій  щодо отримання інформації про правильність/помилковість нарахування розміру грошового забезпечення.

Отримання позивачем чи то листа відповідача у лютому 2022 року у відповідь на його заяву, як він зазначає у заяві про поновлення строку звернення до суду (а.с. 38), чи то копій особистих карток на грошове забезпечення у грудні 2022 року, як він вказує в апеляційній скарзі,  не змінює момент, з якого позивач повинен був дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли він  почав вчиняти дії  щодо реалізації свого права і ця дата  не пов`язується  з початком перебігу строку звернення до суду в цьому випадку.

Так, позивача 06.09.2018 звільнено з військової служби і на момент звільнення позивачем жодних зауважень щодо проведених з ним розрахунків не зазначав, хоча повинен був розуміти, що індексація грошового забезпечення йому виплачена не в повному обсязі.

Апеляційний суд вважає, що місячний строк звернення до суду для позивача після зміни правового регулювання повинен обчислюватись з наступного дня після набуття чинності Законом № 2352-ІХ, тобто з 20 липня 2022 року, а тому останнім днем подання позову з урахуванням вихідних днів було 22 серпня 2022 року, проте позивачем позов поданий лише 7 грудня 2022 року, тобто з пропуском встановленого місячного строку звернення до суду, як правильного висновку дійшов і суд першої інстанції.

Апеляційний суд зазначає, що обмеження на законодавчому рівні права звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів відповідними строками узгоджується з принципом «Leges vigilantibus non dormientibus subveniunt», згідно з яким закони допомагають тим, хто пильнує.

При цьому, реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності посадових осіб відповідача. Позивач, необґрунтовано не дотримуючись такого порядку, позбавляє себе можливості реалізовувати своє право на звернення до суду в межах строків звернення до суду, не реалізація цього права зумовлена його власною пасивною поведінкою.

Водночас порушення провадження у цій справі призведе до порушення принципу правової визначеності, оскільки позивач фактично просить переглянути питання виплати йому грошового забезпечення, яке виплачено йому 19 років тому.

Стосовно посилань позивача на запровадження в Україні воєнного стану, колегія суддів зазначає, що запровадження воєнного стану є поважною причиною пропуску строку звернення до суду лише за умови, якщо позивачем буде доведено, що запровадження воєнного стану вплинуло на можливість реалізації права звернення до суду.

У цьому випадку, запровадження в Україні воєнного стану відбулось 24.02.2022 і позивачем не доведено, що воєнний стан якимось чином перешкодив своєчасному зверненню до суду, як правильно зазначив і суд першої інстанції.

ВИСНОВОК АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Отже суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо спливу строку звернення до суду.

З огляду на викладене колегія вважає, що наведені позивачем підстави в обґрунтування причин пропуску строку звернення до суду, є неповажними. 

Відповідно до ч. 1    ст. 123 КАС України   у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Згідно з ч. 2 ст. 123 КАС України  якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, та вважає, що судове рішення ухвалено з додержанням норм процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу залишає без задоволення, а ухвалу суду – без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. 123, 242, 243, 308, 311, 312, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України,
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Запорізького окружного адміністративного суду від 13 січня 2023 року в адміністративній справі № 280/6933/22 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає законної сили з дати її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.   
   
Суддя - доповідач                                                                      С.Ю. Чумак 

                               суддя                                                            С.В. Чабаненко 

                               суддя                                                            І.В. Юрко