ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
03 липня 2023 року           справа №200/10730/20-а 

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів: Гайдара А.В.,  Геращенка І.В., Казначеєва Е.Г., розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 13 січня 2022 року (головуючий суддя І інстанції – Куденков К.О.) у справі № 200/10730/20-а за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,- 

                                                           ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернулась до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просить: 
- визнати протиправною бездіяльність щодо невиплати в повному обсязі індексації грошового забезпечення за період з 26.06.2017 по 26.02.2020 включно із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) в період з 26.06.2017 по 28.02.2018 – січень 2008 року, а в період з 01.03.2018 по 26.02.2020 – березень 2018 року з урахуванням абзацу 4 пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078;
- зобов`язати нарахувати і виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 26.06.2017 по 26.02.2020 включно із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) в період з 26.06.2017 по 28.02.2018 – січень 2008 року, а в період з 01.03.2018 по 26.02.2020 – березень 2018 року з урахуванням абзацу 4 пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 21 січня 2021 року у справі № 200/10730/20-а, яке набрало законної сили, задоволений повністю позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправної бездіяльності і зобов`язання вчинити певні дії. 
Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати в повному обсязі індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 26.06.2017 по 26.02.2020 включно із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) в період з 26.06.2017 по 28.02.2018 – січень 2008 року, а в період з 01.03.2018 по 26.02.2020 – березень 2018 року з урахуванням абзацу 4 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078. 
Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 26.06.2017 по 26.02.2020 включно із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) в період з 26.06.2017 по 28.02.2018 – січень 2008 року, а в період з 01.03.2018 по 26.02.2020 – березень 2018 року з урахуванням абзацу 4 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078.
15.03.2021 судом видано виконавчий лист по справі №200/10730/20-а.
ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою в порядку ст. 383 КАС України, якою просить: 
- визнати протравними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо застосування посадового окладу при розрахунку індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 26.06.2017 по 28.02.2018 при виконанні рішення Донецького окружного адміністративного суду від 21 січня 2021 року у справі № 200/10730/20-а; 
- визнати протравною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати в повному розмірі індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) у період з 01.03.2018 по 26.02.2020 – березень 2018 року, з урахуванням абзацу 4 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078, при виконанні рішення Донецького окружного адміністративного суду від 21 січня 2021 року у справі № 200/10730/20-а;
- постановити окрему ухвалу про притягнення до відповідальності командира Військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 , який, на думку заявника, відповідальний за нарахування та виплату індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 при виконанні рішення Донецького окружного адміністративного суду від 21 січня 2021 року у справі № 200/10730/20-а; 
- установити Військовій частині НОМЕР_1 місячний строк з дня отримання ухвали для надання відповіді про результати розгляду окремої ухвали та інформації про вжиті заходи. 
Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 13 січня 2022 року в задоволенні заяви позивача, поданої у порядку статті 383 КАС України - відмовлено
Не погодившись із вищевказаною ухвалою позивач, через свого представника, подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просив її скасувати та задовольнити її
В обґрунтування апеляційної скарги вказано, що позивач зверталась до суду із позовом про скасування постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження по справі, однак будь-яких ухвал не отримала.
Вважає, що суд першої інстанції помилково застосував висновки Верховного Суду у справі № 805/1458/17-а, оскільки обставини справ не є подібними.
Сторони в судове засідання не з`явились, про дату та місце розгляду справи повідомлялись судом належним чином.
Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, перевірив матеріали справи і обговорив доводи апеляційної скарги, перевірив юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідив правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі залишити без задоволення, з наступних підстав.
Статтею 129-1 Конституції України визначено, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Відповідно до статті 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.
Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 383 КАС України особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.
Згідно з ч. 6 ст. 383 КАС України за наявності підстав для задоволення заяви суд постановляє ухвалу в порядку, передбаченому статтею 249 цього Кодексу.
Відтак,  правовий інститут контролю за виконанням рішення суду, механізм якого унормований у тому числі і приписами статті 383 КАС України, підлягає застосуванню виключно у разі наявності протиправних рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень щодо виконання рішення суду, що порушує права та законні інтереси позивача.
Суд зазначає, що застосування судом до суб`єкта владних повноважень приписів статті 383 КАС України вбачається за можливе у разі встановлення факту невиконання таким суб`єктом владних повноважень дій зобов`язального характеру, визначених рішенням суду на користь особи - позивача, що має бути підтверджено відповідними доказами, поданими позивачем.
В контексті розуміння вимог чинного законодавства протиправна бездіяльність суб`єкта владних повноважень - це зовнішня форма поведінки (діяння) цього органу, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені, про що зазначив у постанові від 13 червня 2017 року у справі № 21-1393а17 Верховний суд України, роз`яснивши при цьому, що для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту неналежного та/або несвоєчасного виконання обов`язкових дій. Важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Значення мають юридичний зміст, значимість, тривалість та межі бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість бездіяльності для прав та інтересів заінтересованої особи.
З огляду на вищевикладене, суд вказує на те, що бездіяльністю визнається пасивна форма поведінки особи, що полягає у не вчиненні нею конкретної дії (дій), які вона повинна була і могла вчинити в даних конкретних умовах.
Відповідно до частини четвертої статті 372 КАС України примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому законом.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
З огляду на вищенаведені норми законодавства, рішення суду, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи. Це забезпечується, в першу чергу, через примусове виконання судових рішень відповідно до Закону України «Про виконавче провадження».
Як вбачається з матеріалів справи, постановою державного виконавця від 21.09.2021 закінчено виконавче провадження № 66595956 з примусового виконання виконавчого листа від 15.03.3021, виданого в цій справі, щодо зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 нарахувати і виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 26.06.2017 по 26.02.2020 включно із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) в період з 26.06.2017 по 28.02.2018 – січень 2008 року, а в період з 01.03.2018 по 26.02.2020 – березень 2018 року з урахуванням абзацу 4 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078, на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження».
Матеріали справи не містять відомостей щодо оскарження заявником вказаної постанови про закінчення виконавчого провадження, посилання на оскарження вищевказаної постанови не знайшли свого підтвердження.
Положеннями статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Враховуючи вищезазначене, суд наголошує, що позивачем пред`явлено виконавчий лист до виконання, виконавче провадження є закінченим, а відтак, звернення представника позивача із заявою в порядку статті 383 КАС України до суду є безпідставними, оскільки повнота та правомірність виконання рішення суду у порядку Закону України «Про виконавче провадження» першочергово підлягає контролю зі сторони державного виконавця.
Крім того, порядок звернення до суду із заявою про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання рішення суду, передбачений статтею 383 КАС України. Дана стаття встановлює відповідні обов`язкові реквізити, які має містити така заява.
Зокрема, законодавець передбачив, що заява про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо невиконання рішення суду має містити інформацію про день пред`явлення виконавчого листа до виконання та інформацію про хід виконавчого провадження.
Аналізуючи наведені вище норми, колегія суддів приходить до висновку, що звернення до суду із заявою відповідно до статті 383 КАС України можливе за умови перебування виконавчого документа на примусовому виконані в органах державної виконавчої служби.
Таким чином, доводи апелянта про те, що стаття 383 КАС України не містить обов`язкової вимоги щодо знаходження виконавчого документа на примусовому виконанні в органах ДВС, є необґрунтованими та спростовуються наведеними вище обставинами.
Указаний висновок узгоджується із позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 21.03.2019 у справі № 805/1458/17-а (провадження №К/9901/52038/18).
Посилання апелянта на те, що висновки у вищевказаному рішенні не можуть бути застосовані до спірних правовідносин є помилковими, оскільки в обох випадках виконавчий лист в момент подання заяви по ст. 383 КАС України не знаходився на виконанні у державного виконавця.
Відтак, суд апеляційної інстанції не вбачає бездіяльності військової частини щодо виконання судового рішення, не ухиляється від виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду по даній справі, відтак, встановлення контролю за виконанням рішення суду першої інстанції не є обов`язковим.
Вимоги позивача про постановлення окремої ухвали про притягнення до відповідальності командира військової частини є похідними від вищевказаних та задоволенню не підлягають
Відповідно до положень ч.1 ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції – без змін, оскільки суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а  доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.  
Керуючись статтями 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

                                                           ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1  - залишити без задоволення.
Ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 13 січня 2022 року у справі № 200/10730/20-а – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню крім  випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 03 липня 2023 року.
      
Судді                                                                                                       А.В. Гайдар
                                                                                                                 І.В. Геращенко
                                                                                                                 Е.Г. Казначеєв