ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/271/23 Справа № 201/4783/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Ткаченко Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2023 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,
суддів: Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,
за участю секретаря судового засідання — Панасенко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 19 березня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , який діє в інтересах малолітньої ОСОБА_4 , до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_5 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвест Фінанс», Акціонерне товариство «ОТП Банк», Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кохан Ганна Леонідівна, Сьома дніпровська державна нотаріальна контора, Управління-служба у справах дітей Соборної районної у м.Дніпрі ради, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності в порядку спадкування за законом, –

ВСТАНОВИЛА:

       У квітні 2019 року ОСОБА_6 звернувся до суду в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 і малолітньої ОСОБА_4 з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що 28 грудня 2006 року ОСОБА_7 придбала у власність квартиру АДРЕСА_1 . Придбання квартири ОСОБА_7 здійснила за кредитні кошти, які були надані їй на підставі кредитного договору від 28 грудня 2006 року №ML-301/558/2006, який було укладено між нею та АТ «ОТП Банк». З метою забезпечення виконання зобов`язання за зазначеним договором 28 грудня 2006 року між ОСОБА_7 та АТ «ОТП Банк» також було укладено договір іпотеки №PSL-301/520/2006, за умовами якого ОСОБА_7 передала придбану квартиру в іпотеку.
       Так, починаючи з 2007 року у квартирі зареєстровані та постійно проживали
 ОСОБА_7 , ОСОБА_6 та їх діти: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
       Внаслідок тяжкої хвороби ОСОБА_7 померла та ІНФОРМАЦІЯ_3 у Сьомій дніпровській державній нотаріальній конторі була заведена спадкова справа.
       03 березня 2014 року ОСОБА_6 повідомив АТ «ОТП Банк» про смерть ОСОБА_7 та надав копію відповідного свідоцтва про смерть, проте банк у межах визначеного шестимісячного терміну жодних вимог до спадкоємців не пред`явив.
       При цьому, позивач вказував, що 15 січня 2019 року до квартири прийшли невідомі люди та повідомили, що новим власником квартири є ОСОБА_1 , після чого стало відомо про те, що 28 листопада 2018 року АТ «ОТП Банк» уклало з ТОВ «ФК«Інвест Фінанс» договір про відступлення прав вимоги за кредитним договором №ML-301/558/2006 та за договором іпотеки №PSL-301/520/2006, а ТОВ «ФК«Інвест Фінанс» в подальшому передало право вимоги ОСОБА_5 , який, у свою чергу, зареєстрував за собою право власності на квартиру АДРЕСА_1 та на підставі договору дарування від 31 грудня 2018 року подарував її ОСОБА_1 .
       У зв`язку з викладеним, ОСОБА_6 , посилаючись на те, що жодних повідомлень про відступлення прав вимоги за кредитним договором та договором іпотеки, повідомлення про задоволення вимог кредитора на адресу боржника чи її спадкоємців з дня смерті ОСОБА_7 не надходило, а майно з володіння дочок померлої ОСОБА_7 вибуло незаконно та вони як спадкоємиці ОСОБА_7 позбавлені права оформити своє право власності на квартиру, що порушує їх права, просив суд: витребувати у ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 , скасувавши в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 №29736073 від 31 грудня 2018 року; визнати право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_2 , за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в порядку спадкування за законом; визнати право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_2 , за ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в порядку спадкування за законом.
       Під час судового розгляду справи, а саме 04 січня 2020 року, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , досягла повноліття та набула статус позивача.
       Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 19 березня 2020 року позовні вимоги задоволено. Скасовано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 №29736073 від 31 грудня 2018 року (індексний номер: 44923738 від 31 грудня 2018 року). Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 на користь дітей померлої ОСОБА_7 – ОСОБА_2 і ОСОБА_4 . Визнано право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_2 , за ОСОБА_2 в порядку спадкування за законом. Визнано право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_2 , за ОСОБА_4 в порядку спадкування за законом.
       Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив його скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову позивачам відмовити у повному обсязі.
       Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що позивач ОСОБА_6 повідомив банк про смерть іпотекодавця, зазначивши при цьому, що спадкоємців у померлої немає та спадщину ніхто не прийняв, позбавивши банк законної змоги реалізувати своє право на звернення з відповідними вимогами до спадкоємців померлої. При цьому, скаржник стверджував, що банк надіслав відповідну вимогу нотаріусу у визначений законодавством строк, повідомивши про невиконанні зобов`язання померлого спадкодавця. Також апелянт посилався на те, що позивачі обрали невірний спосіб захисту, а право власності та право на спадщину не є тотожними. Крім того,  ОСОБА_1 зазначав про те, що районний суд вийшов за межі позовних вимог.
       Позивачі, відповідно до ст.360 ЦПК України, подали відзив, в якому просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду – без змін, посилаючись на незаконність та необґрунтованість доводів скарги.
       Інші учасники процесу не скористалися своїм правом подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом, але в силу вимог ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
       Постановою Дніпровського апеляційного суду від 16 червня 2020 року задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_1 та рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 19 березня 2020 року скасовано з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. Також стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_8 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі по 7 203,75 грн із кожного.
       Постановою Верховного Суду від 23 лютого 2022 року частково задоволено касаційну скаргу ОСОБА_8 , який діяв в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_4 та постанову Дніпровського апеляційного суду від 16 червня 2020 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
       Згідно з ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
       Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
       Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Так, заслухавши доповідь судді-доповідача та пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів при новому розгляді, враховуючи рекомендації Верховного Суду, викладені у постанові від 23 лютого 2022 року, вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду — без змін, з огляду на таке.
       Судами встановлено, що 28 грудня 2006 року на підставі договору купівлі-продажу квартири ОСОБА_7 придбала у власність квартиру АДРЕСА_1 (на той час – Дніпропетровськ) за ціною 631 942, 00 грн (т.1, а.с.26, 27).
       Для придбання вказаної квартири ОСОБА_7 уклала з АТ «ОТП Банк» кредитний договір від 28 грудня 2006 року №ML-301/558/2006 (т.1, а.с.28-34).
       25 грудня 2009 року укладено додатковий договір №2 до кредитного договору
від 28 грудня 2006 року №ML-301/558/2006 (т.2, а.с.17-21).
       Також 28 грудня 2006 року між ОСОБА_7 та АТ «ОТП Банк» було укладено договір іпотеки №PCL-301/520/2006, відповідно до умов якого ОСОБА_7 передала належну їй квартиру в іпотеку АТ «ОТП Банк» (т.1, а.с.35-41, 48-59).
       Між ОСОБА_9 і АТ «ОТП Банк» у забезпечення виконання ОСОБА_7 зобов`язань по поверненню кредиту за кредитним договором №ML-301/558/2006 від 28 грудня 2006 року було укладено договір поруки №SR-301/410/2006 від 28 грудня 2006 року.
       З 2007 року у спірній квартирі були зареєстровані та фактично проживали, окрім ОСОБА_7 , ОСОБА_10 . Та їх спільні діти: донька ОСОБА_2 , 2002 року народження, та з моменту народження ОСОБА_4 , 2008 року народження, (на той час обидві малолітні) (т.1, а.с.21, 22).
        ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_7 померла (т.1, а.с.20).
       03 березня 2014 року позивач ОСОБА_6 , який на той час діяв в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 і малолітньої ОСОБА_4 , листом повідомив банк про смерть ОСОБА_7 та просив розірвати договір поруки від 28 грудня 2016 року №SR-301/410/2006, який було отримано АТ «ОТП Банк» 03 березня 2014 року за вхідним №62 (т.1, а.с.46, 47).
       14 березня 2014 року за вих.№301-3-3-3/167 АТ «ОТП Банк» відповів на лист ОСОБА_8 від 03 березня 2014 року та повідомив позивача про свою незгоду з припиненням дії договору поруки №SR-301/410/2006 від 28 грудня 2006 року у зв`язку зі смертю основного боржника за кредитним договором від 28 грудня 2006 року №ML-301/558/2006 та вважав договір поруки дійсним (т.1, а.с.199, зворот).
       23 червня 2014 року АТ «ОТП Банк» надіслало до Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори та Сьомої дніпропетровської державної нотаріальної контори лист за вих.№85-85-2/1175, в якому банк констатував, що ІНФОРМАЦІЯ_4 позичальник ОСОБА_7 померла, просив повідомити банк про коло спадкоємців для пред`явлення їм вимоги щодо погашення заборгованості та просив не здійснювати будь-яких юридичних дій, пов`язаних із переходом права власності на предмет іпотеки – квартиру АДРЕСА_1 (т.1, а.с.143-145).
       Відповідно до копії спадкової справи, яка надійшла із Сьомої дніпровської державної нотаріальної контори на виконання ухвали суду про витребування доказів від 22 липня 2019 року, після смерті ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , було відкрито спадкову справу від 08 липня 2014 року №513/2014 (т.1, а.с.143-168).
       Згідно із заявою ОСОБА_11 (матір померлої) від 27 травня 2014 року вона відмовляється від обов`язкової частки у спадщині на користь онук: ОСОБА_2 та ОСОБА_4 
       18 вересня 2014 року ОСОБА_6 звернувся із заявою до Сьомої дніпровської державної нотаріальної контори, у якій просив видати свідоцтво про право на спадщину за законом на ім`я малолітніх дітей померлої: ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , законним представником яких він є. Діти прийняли спадщину у порядку ч.4 ст.1268 ЦК України, відповідно до якої малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину (т.1, а.с.146, зворот).
       Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 18 вересня 2014 року №4-1067 ОСОБА_2 видано свідоцтво про право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_3 (т.1, а.с.158).
       Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 18 вересня 2014 року №4-1070 видано свідоцтво про право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_3 ОСОБА_4 (т.1, а.с.160 зворот).
       Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 18 вересня 2014 року №4-1066 ОСОБА_2 видано свідоцтво про право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_4 (т.1, а.с.158 зворот).
       Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 18 вересня 2014 року №4-1069 ОСОБА_4 видано свідоцтво про право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_4 (т.1, а.с.159).
       Відповідно до свідоцтв про право власності за законом від 18 вересня 2014 року №4-1068, №4-1071 ОСОБА_2 та ОСОБА_4 видано свідоцтва про право власності по 1/2 частці автомобіля марки Фольксваген Гольф, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 (т.1, а.с.159 зворот, 160).
       АТ «ОТП Банк» надіслало до Сьомої дніпровської державної нотаріальної контори уточнену вимогу кредитора, отриману 04 серпня 2018 року, у якій зазначено, що про смерть божника ОСОБА_7 банку стало відомо лише 06 листопада
2017 року. Банк просив пред`явити вимогу кредитора спадкоємцям у сумі, що становить 94 081, 88 доларів США (т.1, а.с.167).
       17 травня 2019 року ОСОБА_6 звернувся до Сьомої дніпровської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_1 (т.1, а.с.168).
       28 листопада 2018 року АТ «ОТП Банк» уклало договір відступлення права вимоги за кредитним договором №ML-301/558/2006 та договором іпотеки №PCL-301/520/2006 від 28 грудня 2006 року з ТОВ «ФК «Інвест Фінанс», яке в подальшому передало право вимоги боргу ОСОБА_5 (т.1, а.с.48-59).
       27 грудня 2018 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кохан Г.Л. право власності на квартиру було зареєстровано за ОСОБА_5 
       31 грудня 2018 року право власності на квартиру було передано ОСОБА_1 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кохан Г.Л. за реєстровим №565 від 31 грудня 2018 року (т.1, а.с.48-59).
       21 березня 2019 року ОСОБА_6 звернувся із заявами до АТ «ОТП Банк» про надання йому як законному представнику ОСОБА_2 , 2002 року народження, та з моменту народження ОСОБА_4 , 2008 року народження, спадкоємців після смерті ОСОБА_7 , належним чином засвідчену копію договору про відступлення права вимоги від 28 листопада
2018 року, а також інформацію щодо стану заборгованості померлої та виписку сплачених платежів у погашення заборгованості за весь період (т.1, а.с.83, 84).
       Згідно з відповіддю АТ «ОТП Банк» від 19 квітня 2019 року повідомлення про зміну кредитора було направлено листом від 04 грудня 2018 року №300-01-73-5-4/1542, проте з невідомих причин не було ним отримано.
       Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що дії первісного кредитора АТ «ОТП Банк» з укладання 28 листопада 2018 року договору про відступлення права вимоги за кредитним договором №ML-301/558/2006 та договором іпотеки №PCL-301/520/2006 від 28 грудня 2006 року із ТОВ «ФК «Інвест Фінанс» не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки зобов`язання за кредитним договором №ML-301/558/2006 від 28 грудня 2006 року та договором іпотеки №PCL-301/520/2006 припинені з 04 вересня 2014 року відповідно до ст.1281 ЦК України та ст.17 Закону України «Про іпотеку».
       Разом з тим, суд першої інстанції послався на те, що право власності на спірну квартиру за ОСОБА_5 не підлягало реєстрації, оскільки договір відступлення права вимоги було укладено тільки 28 листопада 2018 року, іпотечне повідомлення складене 24 грудня 2018 року, що свідчить про відсутність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя.
       За таких обставин, на думку суду першої інстанції, вибуття спірної квартири із володіння спадкоємців померлої власниці та витребування цього майна на користь спадкоємців: дітей ОСОБА_4 (малолітня) та ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 досягла повноліття під час розгляду справи) від власника ОСОБА_1 , який отримав спірне майно за безвідплатним договором дарування від 31 грудня 2018 року, укладеним із ОСОБА_5 , є єдиним можливим та належним способом захисту їх порушеного права, виходячи із змісту ст.388 ЦК України, адже право на витребування майна від добросовісного набувача, передбачене ст.388 ЦК України, переходить до спадкоємців власника з огляду на визначення поняття складу спадщини (ст.1218 ЦК України), а відсутність свідоцтв про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч.3 ст.1296 ЦК України).
       Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
       Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
       Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).
       Наведеними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.
       Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, ніж тим, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
       Таким чином, суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.
       Згідно зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі.
       Отже, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, і таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до законодавства.
       Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
       На підставі частини п?ятої статті 1268 ЦК України спадщина належить спадкоємцю незалежно від часу її прийняття з часу відкриття спадщини.
       Статтею 396 ЦК України встановлено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 ЦК України, в тому числі і на витребування цього майна від добросовісного набувача.
       При цьому, необхідно враховувати, що у спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає в нього з моменту державної реєстрації цього майна (частина друга статті 1299 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребовувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених статтею 388 ЦК України, зокрема у разі, якщо воно вибуло з володіння спадкодавця поза волею останнього.
       Спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину,
є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку.
Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України
«Про реєстрацію речових прав на нерухому майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном.
       Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду України від 23 січня 2013 року у справі №6-164цс12, від 06 липня 2016 року у справі №6-3095цс15 та підтримано Верховний Судом у постановах від 14 квітня 2021 року у справі №754/11747/18, від 12 червня 2020 року у справі №222/30/17.
       Так, звертаючись із даним позовом, позивач просив суд витребувати у ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 , скасувавши в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 від 31 грудня 2018 року №29736073; визнати право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_2 , за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в порядку спадкування за законом; визнати право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_2 , за ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в порядку спадкування за законом.
       У справі, яка переглядається, судом установлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 є спадкоємцями померлої ОСОБА_7 , яка, придбавши за кредитні кошти спірну квартиру, передала її в іпотеку АТ «ОТП Банк», яке в свою чергу після смерті боржника уклало договір відступлення права вимоги за кредитним договором №ML-301/558/2006 та договором іпотеки №PCL-301/520/2006 від 28 грудня 2006 року з ТОВ «ФК «Інвест Фінанс», яке в подальшому передало право вимоги боргу ОСОБА_5 , за яким 27 грудня 2018 року було зареєстровано право власності на квартиру, та який в свою чергу передав право власності на неї ОСОБА_1 на підставі договору дарування.
       З огляду на вищезазначене, позивачі як спадкоємці мають право на звернення до суду із позовними вимогами про витребування майна від добросовісного набувача, а отже доводи скаржника про те, що позивачі обрали невірний спосіб захисту, є такими, що не заслуговують на увагу.
       Водночас, колегія суддів вважає неспроможними доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що районний суд не мав законного права витребувати майно з чужого володіння, оскільки позивачі не були власниками такого майна, а також, що суд першої інстанції не мав законного права визнати право власності за позивачами на спірну квартиру, з наступних підстав.
       Згідно з частиною першою статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
       Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю).
       Можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором – також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша-третя статті 388 ЦК України).
       Так, скасовуючи постанову Дніпровського апеляційного суду від 16 червня 2020 року у цій справі, Верховний Суд звертав увагу на те, що суд апеляційної інстанції не з`ясував чи дотримано банком визначені статтею 1281 ЦК України строки пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців. Крім того, Верховний Суд наголошував, що суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що 23 червня 2014 року АТ «ОТП Банк» надіслало до Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори та Сьомої дніпропетровської державної нотаріальної контори лист за вих.№85-85-2/1175, в якому банк констатував, що ІНФОРМАЦІЯ_4 позичальник ОСОБА_7 померла, просив повідомити банк про коло спадкоємців для пред`явлення їм вимоги щодо погашення заборгованості та просив не здійснювати будь-яких юридичних дій, пов`язаних із переходом права власності на предмет іпотеки – квартиру АДРЕСА_1 (т.1, а.с.143-145).
       Також Верховний Суд у своїй постанові від 23 лютого 2022 року по даній справі вказав, що суд апеляційної інстанції не надав зазначеному листу банку оцінки, не перевірив висновків суду першої інстанції про те, що цей лист від 23 червня 2014 року не є вимогою у розумінні статті 1281 ЦК України, та не навів своїх мотивів з цього питання, тоді як з`ясування питання чи дотримано банком визначені статтею 1281 ЦК України строки пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців є визначальним у цій справі.
       В апеляційній скарзі ОСОБА_1 стверджував, що банк надіслав відповідну вимогу нотаріусу у визначений законодавством строк, повідомивши про невиконанні зобов`язання померлого спадкодавця.
       Однак, колегія суддів відхиляє такі доводи апелянта, виходячи з наступного.
       Зі смертю позичальника зобов`язання з повернення кредиту включаються до складу спадщини, строки пред`явлення кредитодавцем вимог до спадкоємців позичальника, а також порядок задоволення цих вимог регламентуються статтями 1281 і 1282 ЦК України.
       Згідно зі статтею 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен зі спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора вони зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями і кредитором не встановлено інше. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям у натурі.
       У разі смерті фізичної особи, боржника за зобов`язанням у правовідносинах, що допускають правонаступництво у порядку спадкування, обов`язки померлої особи (боржника) за загальним правилом переходять до іншої особи її спадкоємця, тобто відбувається передбачена законом заміна боржника у зобов`язанні, який несе відповідальність у межах вартості майна, одержаного у спадщину.
       Таким чином, правовідносини, що виникли між банком та боржником (який помер), після його смерті трансформуються у зобов`язальні правовідносини, що виникли між кредитодавцем і спадкоємцями боржника, та вирішуються у порядку визначеному статтею 1282 ЦК України.
       Оскільки зі смертю позичальника зобов`язання з повернення кредиту включаються до складу спадщини, строки пред`явлення кредитодавцем вимог до спадкоємців позичальника, а також порядок задоволення цих вимог регламентуються статтями 1281 і 1282 ЦК України. Стаття 1281 ЦК України, яка визначає преклюзивні строки пред`явлення таких вимог, застосовується і до кредитних зобов`язань, забезпечених іпотекою. Сплив цих строків має наслідком позбавлення кредитора права вимоги (припинення його цивільного права) за основним і додатковим зобов`язаннями, а також припинення таких зобов`язань.
       Такий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №522/407/15-ц (пункти 57-62) та від 13 березня 2019 року у справі №520/7281/15-ц (пункт 69.5).
       Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.
       Добросовісність – це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
       У справі, яка переглядається, судами встановлено, що боржник ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 .
       АТ «ОТП Банк» 27 квітня 2018 року надіслало до Сьомої дніпровської державної нотаріальної контори уточнену вимогу кредитора, отриману 04 серпня 2018 року, у якій зазначено, що про смерть божника ОСОБА_7 банку стало відомо лише 06 листопада 2017 року. Банк просив пред`явити вимогу кредитора спадкоємцям у сумі, що становить 94 081, 88 доларів США.
       Разом із тим, судами встановлено та підтверджено матеріалами справи, що
03 березня 2014 року позивач ОСОБА_6 , який на той час діяв в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 і малолітньої ОСОБА_4 , листом повідомив банк про смерть ОСОБА_7 та просив розірвати договір поруки від 28 грудня 2016 року №SR-301/410/2006, який було отримано АТ «ОТП Банк» 03 березня 2014 року за вхідним №62 (т.1, а.с.46, 47).
       На вказаний лист банком було надано відповідь від 14 березня 2014 року за вих.№301-3-3-3/167 АТ «ОТП Банк», відповідно до змісту якої банк, дізнавшись про смерть боржника за кредитним договором, не згодний із припиненням договору поруки та вважає його дійсним.
       Таким чином, АТ «ОТП Банк» 03 березня 2014 року було відомо про смерть боржника, а тому посилання АТ «ОТП Банк» у вимозі кредитора про те, що про смерть божника ОСОБА_7 банку стало відомо лише 06 листопада 2017 року, не відповідає дійсності.
       Крім того, з матеріалів справи вбачається, що АТ «ОТП Банк» до Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори та Сьомої дніпропетровської державної нотаріальної контори 23 червня 2014 року було направлено лист за вих.№85-85-2/1175, в якому банк констатував, що ІНФОРМАЦІЯ_4 позичальник ОСОБА_7 померла та просив повідомити про коло спадкоємців для пред`явлення їм вимоги щодо погашення заборгованості та просив не здійснювати будь-яких юридичних дій, пов`язаних з переходом права власності на предмет іпотеки – квартиру АДРЕСА_1 (т.1 а.с.143 зв., 145).
       Отже, враховуючи, що АТ «ОТП Банк» дізналося про відкриття спадщини за померлою ОСОБА_7 з листа ОСОБА_8 ще 03 березня 2014 року ( т.1 а.с.46-47), то на виконання вимог частини 2 статті 1281 ЦК України в строк до 03 вересня 2014 року мало пред`явити свої вимоги спадкоємцям померлої.
       Однак, АТ «ОТП Банк», обмежився листами від 23 червня 2014 року (вих.№85-85-2/1175), направивши їх до Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори та Сьомої дніпропетровської державної нотаріальної контори, в яких просив повідомити його про коло спадкоємців для пред`явлення їм вимоги за кредитним договором №ML-301/558/2006 від 28 грудня 2006 року. При цьому, не пред`явив вимоги ні безпосередньо до спадкоємців, що прийняли спадщину, ні до нотаріуса у строки, встановлені статтею 1281 ЦК України.
       Така вимога була підписана представником юридичного департаменту ПАТ «ОТП Банк» Яшиним О.С. лише 27 квітня 2018 року (зареєстрована в Сьомій ДДНК 04 серпня 2018 року) (т.1 а.с.167).
       Проте, не пред`явлення вимоги у строки, встановлені частинами 2 та 3 статті 1281 ЦК України, відповідно до положень частини 4 цієї норми, позбавило кредитора спадкодавця – АТ «ОТП Банк» права вимоги до спадкоємців  ОСОБА_7 .
       Таким чином, доводи скаржника стосовно того, що банк своєчасно звернувся до нотаріальної контори, де повідомив про свої вимоги до спадкоємців померлої, тому, що про смерть спадкодавця АТ «ОТП Банк» стало відомо лише 06 листопада 2017 року, повністю спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.
       Натомість, суд першої інстанції, з огляду на зміст статті 1281 ЦК України, мотивовано вважав, що строк на пред`явлення кредитором до спадкоємців ОСОБА_7 –  ОСОБА_2 , 2002 року народження, та ОСОБА_4 , 2008 року народження, права вимоги боргу було пропущено АТ «ОТП Банк», оскільки Банк був обізнаним про смерть боржника 03 березня 2014 року, але у встановлений строк не звернувся із відповідною вимогою, тоді як сплив визначених статтею 1281 ЦК України строків пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців має наслідком позбавлення кредитора права вимоги за основним і додатковим зобов`язаннями, а також припинення таких зобов`язань.
       Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів також погоджується з висновками районного суду про те, що лист АТ «ОТП Банк» від 23 червня 2014 року за вих.№85-85-2/1175, направлений на адресу Першої та Сьомої ДДНК, в яких банк констатував, що ІНФОРМАЦІЯ_4 позичальник ОСОБА_7 померла, не можна вважати вимогою у розумінні статті 1281 ЦК України, оскільки відповідно до його змісту Банк просив надати інформацію про коло спадкоємців ОСОБА_7 для пред`явлення їм вимоги щодо погашення заборгованості. При цьому, сам факт того, що представник юридичного департаменту ПАТ «ОТП Банк» Яшин О.С. звернення від 27 квітня 2018 року, зареєстроване в Сьомій ДДНК 04 серпня 2018 року, називає «уточненою вимогою» не робить лист від 23 червня 2014 року за вих.№85-85-2/1175 первісною вимогою Банка, поданою у строки та порядок встановлені статтею 1281 ЦК України.
       Доводи апеляційної скарги щодо законності набуття права власності на спадкове майно – спірну квартиру, колегія суддів відхиляє, з огляду на наступне.
       Статтею 23 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.
       Положення чинного законодавства, що регулюють правовідносини щодо іпотечних зобов`язань, вказують на те, що іпотекодавець не має права розпоряджатися майном без згоди іпотекодержателя до закінчення терміну дії іпотеки.
       Разом із тим, положеннями Закону України «Про іпотеку» не заборонено володіти та користуватися переданим в іпотеку майном. У свою чергу, прийняття у спадщину спадкового майна, в тому числі іпотечного майна, не вважається розпорядженням ним, оскільки в момент його передачі в іпотеку воно вже належало спадкодавцю в силу закону.
       Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Отже, за загальним правилом право розпоряджатися майном належить власнику, а особа, яка не є власником, таким правом не наділена.
       Особа, яка не є власником майна, вправі розпоряджатися цим майном лише у випадках, встановлених законом.
       Відповідно до частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.
       Згідно із частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку (частина друга статті 35 зазначеного Закону).
       Отже, за змістом частини першої статті 33 та частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» реалізації права іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки передує реалізація ним права вимагати дострокового виконання основного зобов`язання. І лише якщо останнє не виконане чи неналежно виконане, іпотекодержатель, якщо інше не передбачено законом, може звертати стягнення на предмет іпотеки. Недотримання цих правил є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки, але не перешкоджає іпотекодержателю звернутися з позовом до боржника про виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання відповідно до частини другої статті 35 Закону України «Про іпотеку».
       Умови договору іпотеки та вимоги частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» пов`язують можливість задоволення вимог кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки з дотриманням іпотекодержателем процедури належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання.
       Направлення такої вимоги іпотекодавцю про усунення порушень основного зобов`язання обґрунтовується саме тим, що іпотекодавець має право замість боржника усунути порушення основного зобов`язання і тим самим убезпечити себе від звернення стягнення на належний йому предмет іпотеки.
       У разі дотримання іпотекодержателем порядку належного надсилання вимоги про усунення порушення основного зобов`язання діє презумпція належного повідомлення іпотекодержателя про необхідність усунення порушень основного зобов`язання, яка може бути спростована іпотекодавцем в загальному порядку.
       За відсутності такого належного надсилання вимоги відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець не набуває права звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання.
       У постанові Верховного Суду від 03 лютого 2021 року у справі №278/3367/19-ц викладено правовий висновок такого змісту: «Метою повідомлення іпотекодержателем іпотекодавця та інших осіб є доведення до їх відома наміру іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Тому іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання лише за умови належного надсилання вимоги, коли іпотекодавець фактично отримав таку вимогу або мав її отримати, але не отримав внаслідок власної недбалості чи ухилення від такого отримання.
       В іншому випадку іпотекодержатель не набуває права звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, зокрема не вправі відчужувати предмет іпотеки іншій особі. За таких умов предмет іпотеки, придбаний іншою особою за договором з іпотекодержателем, є майном, придбаним в особи, яка не мала права його відчужувати. При цьому добросовісна особа, яка придбаває майно в особи, яка не є його власником, має пересвідчитися у наявності в останньої права розпоряджатися чужим майном.
       Судами встановлено, що 28 листопада 2018 року АТ «ОТП Банк» уклало договір відступлення права вимоги за кредитним договором №ML-301/558/2006 та договором іпотеки №PCL-301/520/2006 від 28 грудня 2006 року з ТОВ «ФК «Інвест Фінанс», яке в подальшому передало право вимоги боргу ОСОБА_5 (т.1, а с.48-59).
       Тобто, укладання вказаних договорів відбулося після смерті боржника ОСОБА_7 , яка померла10 січня 2014 року.
       27 грудня 2018 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кохан Г.Л. право власності на квартиру було зареєстровано за
 ОСОБА_5 на підставі акту прийому-передачі договору відступлення прав вимоги.
       31 грудня 2018 року право власності на квартиру було передано ОСОБА_1 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кохан Г.Л. за реєстровим №565 від 31 грудня 2018 року.
       Разом з тим, враховуючи рекомендації Верховного суду, викладені у постанові від 23 лютого 2022 року по цій справі, ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 16 листопада 2022 року витребувати у АТ «ОТП Банк», ТОВ «ФК «Інвест Фінанс» та ОСОБА_5 відомості про отримання спадкоємцями повідомлень про нового кредитора, направлення повідомлення про усунення порушення, а також про намір звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу.
       На виконання вимог вищевказаної ухвали апеляційного суду про витребування доказів у справі, АТ «ОТП Банк» листом від 22 листопада 2022 року за Вих.№68-3-23-23/5396 надало інформацію, що повідомлення про зміну кредитора було направлено на адреси ОСОБА_6 , спадкоємцям/можливим спадкоємцям ОСОБА_7 , Сьомій дніпропетровській державній нотаріальній конторі 04 грудня 2018 року за вих.№300-01-73-5-4/1542, проте вони провернулися на адресу Банку «за закінченням терміну зберігання».
       Також у листі зазначено, що вищевказані документи є в наявності у Позивача, оскільки листом за вих.№12-4-6/471-1 від 19 квітня 2019 року АТ «ОТП Банк» надавало відповідь на звернення ОСОБА_10 . Від 21 березня 2019 року з наданням доказів направлення Повідомлення про зміну кредитора йому, можливим спадкоємцям та Сьомій дніпропетровській державній нотаріальній конторі. Тим же листом Банком повідомлено Позивача, що ці повідомлення з невідомих причин не були отримані ним та можливими спадкоємцями.
       Крім того, АТ «ОТП Банк» повідомило, що не може надати повідомлення про намір звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу, оскільки Банк не вчиняв дії спрямовані на звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу. 
       До вищезазначеного листа АТ «ОТП Банк» також було долучено наступні додатки:
       - копії повідомлення про зміну кредитора за вих.№300-01-73-5-4/1542 від 04 грудня 2018 року;
       - копії поштових конвертів, які повернулися «за закінченням терміну зберігання»;
       - копія листа АТ «ОТП Банк» за вих.№12-4-6/471-1 від 19 квітня 2019 року;
       - копія опису вкладення у цінний лист від 22 квітня 2019 року.
       ТОВ «ФК «Інвест Фінанс» та ОСОБА_5 у свою чергу, на виконання вимог ухвали Дніпровського апеляційного суду від 16 листопада 2022 року про витребування доказів у справі, відомості про отримання спадкоємцями повідомлень про нового кредитора, направлення повідомлення про усунення порушення, а також про намір звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу не надали та не повідомили суд із зазначенням причин у разі відсутності можливості подати такі докази.
       Докази направлення позивачу повідомлення про заміну (двічі 28 листопада 2018 року та 27 грудня 2018 року) кредитора в зобов`язанні за кредитним договором №ML-301/558/2006 від 28 грудня 2006 року та докази його отримання у матеріалах справи відсутні.
       При цьому, судом встановлено, що зазначене повідомлення також не надходило до Сьомої ДДНК, про що свідчить відсутність вказаного повідомлення в матеріалах спадкової справи №513/2014, відкритої після смерті ОСОБА_7 (т.1 а.с.143-168).
       Таким чином, районний суд дійшов правильного висновку, що дії первісного кредитора АТ «ОТП Банк» з укладання 28 листопада 2018 року договору відступлення права вимоги за кредитним договором №ML-301/558/2006 та договору іпотеки №PCL-301/520/2006 від 28 грудня 2006 року із ТОВ «ФК «Інвест Фінанс» не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки зобов`язання за кредитним договором №ML-301/558/2006 від 28 грудня 2006 року та договором іпотеки №PCL-301/520/2006 припинені з 04 вересня 2014 року відповідно до статті 1281 ЦК України та статті 17 Закону України «Про іпотеку».
       Так, АТ «ОТП Банк» передало право вимоги ТОВ «ФК «Інвест Фінанс» вже за припиненними зобов`язаннями, що не відповідає змісту статтей 514, 519 ЦК України.
       Разом з тим, у відповідності до п. 6.4.2 Договору іпотеки, при виникненні Іпотечного Випадку Іпотекодержатель надсилає Іпотекодавцю Іпотечне Повідомлення (цінним листом або листом з повідомленням про вручення за адресою, вказаною в цьому Договорі) з вказівкою про загальну суму Боргових Зобов`язань та граничний строк погашення Боргових зобов`язань. У випадку непогашення Іпотекодавцем Боргових Зобов`язань у строк, передбачений у Іпотечному Повідомленні, право власності на Предмет Іпотеки переходить від Іпотекодавця до Іпотекодержателя в день, наступний за останнім днем строку погашення Боргових Зобов`язань, вказаному в Іпотечному Повідомленні.
       Після звернення до суду з позовом, а саме 19 квітня 2019 року, позивач отримав лист АТ «ОТП Банк» №12-4-6/471-1 від 19 квітня 2019 року (т.1 а.с.85), в якому АТ «ОТП Банк» повідомило позивача про відступлення банком на користь ТОВ «ФК «Інвест Фінанс» право вимоги боргу та зазначило, що повідомлення про відступлення права вимоги боргу було направлено 04 грудня 2018 року позивачу та можливим спадкоємцям померлої, а також до Сьомої дніпровської державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини.
       Водночас, відповідно до частини 1 статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у державній реєстрації прав та їх обтяжень має бути відмовлено зокрема, у разі, якщо наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями.
       Пунктом 40 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ №1127 від 25 грудня 2015 року встановлено, що державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачених статтею 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та цим Порядком.
       Пунктом 61 Порядку також передбачено, що для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються:
       1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;
       2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі;
       3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).
       Проте, жодної вимоги ОСОБА_6 (який діяв на той час в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 і малолітньої ОСОБА_4 ) не отримував, жодного повідомлення (вимоги) ні від АТ «ОТП Банк», ТОВ «ФК «Інвест Фінанс», ОСОБА_5 чи будь-яких інших осіб про відступлення права вимоги та задоволення вимог кредитора на адресу боржника чи її спадкоємців не надходило.
       Тобто, документи про отримання ОСОБА_9 письмової вимоги іпотекодержателя не надавалися, що у свою чергу свідчить про те, що подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом і не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження та містять суперечності між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно.
       Згідно відомостей, які містяться в Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 21 березня 2019 року, підставою виникнення права власності зазначено: «Відкриття розділу, реєстрація ОНМ Дата, час державної реєстрації: 27.12.2018р. 14:41:13 Підстава: іпотечне повідомлення, серія та номер: б/н, виданий 24.12.2018р., видавник: ОСОБА_5 ; Акт приймання-передачі до договору відступлення прав вимоги, серія та номер: б/н, виданий 28.11.2018р., видавник: ТОВ «ФК «Інвест Фінанс»; Договір про відступлення права вимог, серія та номер: 4478, виданий 28.11.2018р., видавник: ПН Київського МНО Скульська Т.А.; Договір про відступлення права вимог, серія та номер: 4479, виданий 28.11.2018р., видавник: ПН Київського МНО Скульська Т.А.; договір іпотеки, серія та номер: 2-З-919, виданий 28.12.2006р., видавник: ПН ДМНО Чижик О.С. Відомості внесено до Реєстру: 27.12.2018р. 17:23:20, приватний нотаріус Кохан Г.Л., Дніпровський МНО, Дніпропетровська обл.».
       Проте, зазначені вище документи не є належними та достатніми доказами отримання іпотекодавцем письмової вимоги іпотекодержателя за 30 днів до дати реєстрації права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем.
       Отже, за вказаних обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що право власності на спірну квартиру за ОСОБА_5 не підлягало реєстрації, оскільки договір відступлення права вимоги було укладено тільки 28 листопада 2018 року, а іпотечне повідомлення складено 24 грудня 2018 року, що у свою чергу свідчить про відсутність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя.
       Крім того, колегія суддів також погоджується з висновками районного суду щодо витребування з чужого незаконного володіння відповідача спірної квартири на користь спадкоємців померлої – неповнолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка досягла повноліття ІНФОРМАЦІЯ_5 , та малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , виходячи з наступного.
       Частиною 3 статті 41 Конституції України гарантовано, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
       Відповідно до частини 1 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
       Відповідно до частини 1 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
       Відповідно до пунтку 5 постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема, на підставі правочинів. При цьому, діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).
       За положеннями статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
       Пунктом 26 Постанови Пленуму ВССУ від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» встановлено: відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому, суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України.
       Оскільки відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, то право на витребування майна від добросовісного набувача, передбачене статтею 388 ЦК України переходить до спадкоємців власника.
       Статтею 330 ЦК України передбачено, що якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.
       Як вже зазначалося вище, за змістом частини 1 статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, коли майно було загублено власником або особою, якій він передав майно у володіння, або викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння, чи вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі.
       Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.
       Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право витребування свого майна від добросовісного набувача.
       Однією з таких підстав (пункт 3 частини 1 статті 388 ЦК України) є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.
       У справі, що переглядається, спірна квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_5 , вибула з власності спадкоємців доньок позивача поза їх волею, шляхом укладання 31 грудня 2018 року договору дарування між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , з подальшою реєстрацією права власності на спірну квартиру за відповідачем, державний реєстратор: приватний нотаріус Кохан Г.Л., Дніпровський МНО, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 44923738.
       За таких обставин, вибуття спірної квартири із володіння спадкоємців померлої власниці та витребування цього майна на користь спадкоємців – дітей ОСОБА_4 (малолітня) та ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 досягла повноліття під час розгляду справи) від власника ОСОБА_1 , який отримав спірне майно за безвідплатним договором дарування від 31 грудня 2018 року, укладеним із ОСОБА_5 , є єдиним можливим та належним способом захисту їх порушеного права, виходячи зі змісту статті 388 ЦК України.
       Доводи скаржника стосовно того, що малолітні діти померлої матері не були власниками спірного майна на дату смерті матері, тому у цій справі не може йти мови про витребування майна з чужого незаконного володіння відповідно до статтей 387, 388 ЦК України, зводяться до особистого тлумачення норм права, тоді як право на витребування майна від добросовісного набувача, передбачене статтею 388 ЦК України, переходить до спадкоємців власника з огляду на визначення поняття складу спадщини (стаття 1218 ЦК України). При цьому, відсутність свідоцтв про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (положення частини 3 статті 1296 ЦК України).
       Разом з тим, з урахуванням наданих сторонами пояснень та витребуваних судом додаткових доказів, досліджених судом апеляційної інстанції у повному обсязі з метою всебічного вирішення справи, зважаючи на приписи ст.5 ЦК України, колегія суддів вважає підтвердженими та доведеними висновки суду першої інстанції в частині визнання права власності в порядку спадкування за законом, з наступних підстав.
       Відповідно до частини 1 статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
       Відповідно до частини 3 статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
       Як вбачається з матеріалів справи, обидві доньки померлої ОСОБА_7 – ОСОБА_2 , 2002 року народження, і ОСОБА_4 , 2008 року народження, на момент смерті матері були малолітніми, були зареєстровані та проживали за адресою: АДРЕСА_5 (т.1 а.с.45, 148зв.).
       Отже, діти вважаються такими, що прийняли спадщину після смерті своєї матері, оскільки постійно проживали із нею на час відкриття спадщини.
       Відповідно до норм частини 5 статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із частини 3 статті 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.
       Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину та не здійснив його державної реєстрації.
       У пунктах 23, 24 Постанови Пленуму ВСУ №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.
       Так, на час розгляду даної справи у суді першої інстанції право власності на спадкову квартиру було зареєстровано за іншою особою – відповідачем по справі, тому у спадкоємців була відсутня можливість щодо отримання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину за законом на зазначену квартиру.
       При цьому, районним судом було установлено, що письмова відмова на заяву позивача, який діяв в інтересах малолітніх доньок, не була надана нотаріусом, який фактично відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям за законом без надання ним постанови про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину.
       За змістом листа ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових справ у нотаріальному порядку.
       Позивач, який діяв як законний представник в інтересах своєї неповнолітньої та малолітньої доньок (станом на 22 квітня 2019 року), звернувся до суду із вимогами про визнання права власності через об`єктивні обставин, незалежні від його волі, які позбавляють його дітей можливості оформити спадкові права і отримати у спадщину спірну квартиру у рівних частинах за відсутності інших спадкоємців, а тому, з урахуванням принципу верховенства права, таке право підлягає захисту судом.
       З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що районний суд дійшов правильного висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_8 , який діяв в інтересах малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_5 , ТОВ «ФК «Інвест Фінанс», АТ «ОТП Банк», приватний нотаріус ДМНО Кохан Г.Л., Сьома ДДНК, Управління-служба у справах дітей Соборної районної у м.Дніпрі ради, ДАПДП ДМР, про витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування запису про державну реєстрацію права власності та визнання права власності в порядку спадкування за законом, та наявність правових підстав для їх задоволення у повному обсязі.
       Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції неповно встановив фактичні обставини справи, надавши вибірково оцінку зібраним у справі доказам, колегія суддів визнає необґрунтованими, оскільки місцевий суд належно обґрунтував прийняття чи відхилення того чи іншого доказу, надав вичерпні відповіді на всі істотні питання, що виникли при кваліфікації спірних відносин, тобто, доводи апеляційної скарги в цілому зводяться до непогодження з оскаржуваним судовим рішенням та необхідністю здійснення переоцінки доказів у справі.
       Натомість, будь-яких інших належних та допустимих доказів на спростування заявлених позивачем вимог сторона відповідача ні до суду першої, ні до апеляційної інстанції не надала, тоді як відповідно до вимог частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
       Інші доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, зводяться до незгоди з висновками суду, особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права, не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до чинного законодавства, та не спростовують законність оскаржуваного судового рішення.
       Надані представником ОСОБА_1 – ОСОБА_12 до суду апеляційної інстанції нові докази, а саме відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 20 березня 2023 року, котрі не надавалися до суду першої інстанції, колегія суддів не приймає, виходячи з наступного.
       Частинами другою, третьою статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
       Апеляційний суд при перевірці законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та не має права виходити як за межі доводів апеляційної скарги, так і за межі вимог, заявлених у суді першої інстанції, крім випадків, передбачених частинами третьою та четвертою цієї статті.
       За змістом пункту 6 частини другої статті 356, частини третьої статті 367 та пункту 1 частини першої статті 376 ЦПК апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею, або які неправомірно не були цим судом прийняті та досліджені, або доказами, які судом першої інстанції досліджувались із порушенням установленого порядку.
       Дослідження нових доказів провадиться, зокрема, у таких випадках: якщо докази існували на час розгляду справи судом першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, з поважних причин не знала й не могла знати про їх існування; докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об`єктивних причин не міг подати їх до суду; додаткові докази, які витребовувалися раніше, з`явилися після ухвалення рішення судом першої інстанції; суд першої інстанції неправомірно виключив із судового розгляду подані учасником процесу докази, що могли мати значення для вирішення справи; суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для вирішення справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, якщо їх подання до суду для нього становило певні труднощі тощо); наявні інші поважні причини для їх неподання до суду першої інстанції у випадку відсутності умислу чи недбалості особи, яка їх подає, або вони не досліджені судом унаслідок інших процесуальних порушень.
       Так, доказів неможливості подання до суду першої інстанції таких відомостей з причин, що об`єктивно не залежали від  ОСОБА_1 , не надано, а тому вони не підлягають прийняттю та дослідженню апеляційним судом, адже у свою чергу такі докази не були предметом розгляду у районному суді на момент ухвалення оскаржуваного рішення.
       Враховуючи вищевикладене та вказівки Верховного суду, викладені у постанові від 23 лютого 2022 року по даній справі, які відповідно до частини 1 статті 417 ЦПК України є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанції під час нового розгляду справи, колегія суддів, розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні заявлених позовних вимог не допустив, ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, тому підстави для скасування оскаржуваного судового рішення — відсутні.
       Згідно із ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       За таких обставин, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині – без змін.
       Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції, залишаючи судове рішення без змін, не змінює розподіл судових витрат.        
       Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, –
ПОСТАНОВИЛА:
       Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 — залишити без задоволення.
       Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 19 березня 2020 року — залишити без змін.
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

       Головуючий:                                                          В.С. Городнича

       Судді:                                                                          О.В. Лаченкова

                                                                        М.Ю. Петешенкова