КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
                         
єдиний унікальний номер справи: №369/2256/2020
номер провадження №22-ц/824/1144/2023

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М                            У К Р А Ї Н И
 
           04 квітня 2023 року                                                                                     м. Київ
 
            Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
                              судді - доповідача                               Білич І.М.
                              суддів                                                Коцюрба О.П., Слюсар Т.А.
                              при секретарі                                     Рагушина І.В.
                              за участю: відповідача                          ОСОБА_1 
                               представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 , на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 червня 2022 року, ухвалене  під головуванням судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Ковальчук Л.М.,
у цивільній справі №369/2256/2020 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , Державного нотаріуса Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори Панікар Валентини Миколаївни про визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом недійсним,-
встановила:
 
У лютому 2020 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_1 , державного нотаріуса Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори Панікар В.М. в якому просив визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом № 1-2284, видане 17 липня 2019 року державним нотаріусом Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори Панікар В.М. ОСОБА_1 на 3/8 частин земельної ділянки з кадастровим номером 3222410300:01:048:0008, площею 0,0614 га «для будівництва та обслуговування жилого будинку», яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
 
В обґрунтування позовних вимог зазначаючи, що 24 серпня 1989 року між ОСОБА_4 (батьком) та ним укладено договір дарування 4/5 частини житлового будинку АДРЕСА_1 . 02 липня 2004 року на ім`я позивача видано державний акт про право власності на земельну ділянку серії КВ № 063650, площею 0,0614 га з кадастровим номером 3222410300:01:048:0008 розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , наданої для будівництва та обслуговування жилого будинку. 30 жовтня 2009 року ОСОБА_4 (батько) подарував ОСОБА_1 (відповідачу) 1/5 частину вищевказаного житлового будинку. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер. Спадкоємцями майна померлого є  ОСОБА_3 (позивач) та ОСОБА_1 (відповідач). 17 липня 2019 року державним нотаріусом видано ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 3/8 частки вказаної земельної ділянки, ігноруючи право власності позивача на цю земельну ділянку, яке він набув за договором дарування від 24 серпня 1989 року та державним актом від 02 липня 2004 року. Крім  того, позивач також вважав, що вказане свідоцтво має бути визнано недійсним, оскільки є преюдиційні обставини, які встановлені рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 листопада 2017 року, де вказано, що позивач є одним власником земельної ділянки, на якій розташований будинок. У зв`язку із цими обставинами, позивач звернувся до суду із вказаним позовом.
 
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 червня 2022 року ОСОБА_3 задоволенні позову відмовлено.
 
Не погоджуючись з рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, за результатами розгляду якої  просив рішення скасувати та постановити нове судове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права та неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначаючи, що суд першої інстанції безпідставно відхилив преюдиційне значення встановленої у рішенні Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 листопада 2017 року обставини,  а саме, що ОСОБА_3 є одноосібним власником спірної ділянки. Крім того, судом не враховано, що земельна ділянка приватизована в 2004 році, тобто вже в період дії ч.4 ст. 120 ЗК України. З моменту приватизації ділянки зникли правовідносини щодо порядку розподілу неприватизованої ділянки та виникли правовідносини щодо земельної ділянки як об`єкту права власності. Станом на момент приватизації ділянки, 4/5 частини будинку перебувало у власності скаржника, а 1/5 у власності ОСОБА_4 , а отже право власності на земельну ділянку є автоматично розподіленим пропорційно до часток осіб у праві власності житлового будинку. Виходячи з цього ОСОБА_4 ніколи не був власником частини ділянки, оскільки це ділянка, приватизована під конкретний будинок.
 
Відзив до суду не надходив.
 
У судовому засіданні  відповідач  ОСОБА_1 та його представник - адвокат Мєстєчкіна О.І. не визнали подану апеляційну скаргу, проти задоволення апеляційної скарги заперечували за її безпідставністю та необґрунтованістю і просили рішення суду залишити без змін, оскільки воно ухвалене з дотриманням вимог закону.
ОСОБА_3 будучи належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи у судове засідання не з`явився.
Державний нотаріус Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори Панікар В.М. будучи належним чином повідомлена про розгляд справи у судове засідання не з`явилася. До початку розгляду справи подавши клопотання про розгляд справи без участі представника державної нотаріальної контори.
   Враховуючи наведене, колегія суддів вважала за можливе розглянути справу у відсутність осіб, що не з`явилися в силу вимог передбачених положеннями ст. 372 ЦПК України.
 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення учасників справи, які з`явились у судове засідання, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.
 
Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 24 серпня 1989 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено договір дарування 4/5 частини житлового будинку АДРЕСА_1 .
30 жовтня 2009 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 укладено договір дарування 1/5 частини житлового будинку АДРЕСА_1 вул. Сєдова.
02 липня 2004 року Києво-Святошинським районним відділом земельних ресурсів Київської області на підставі рішення 22 сесії 24 скликання Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області від 18 грудня 2003 року ОСОБА_3 видано держаний акт на право власності на земельну ділянку серії КВ № 063650 площею 0,0614 га з кадастровим номером 3222410300:01:048:0008 розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , де зазначено власниками вказаної земельної ділянки ОСОБА_4 та ОСОБА_3 без виділення частки у спільній власності
14 листопада 2009 року ОСОБА_4 складено заповіт, згідно якого все своє майно, що буде належати йому на день моєї смерті, де б воно не знаходилося і з чого б не складалося, а також все те, на що він за законом буде мати право, заповідав ОСОБА_1 
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 10 березня 2016 року.
Спадкоємцями майна після смерті ОСОБА_4 є його сини ОСОБА_3 та ОСОБА_1 ..
Згідно Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-3215005852019 від 15 квітня 2019 року, власниками земельної ділянки площею 0,0614 га з кадастровим номером 3222410300:01:048:0008, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , є ОСОБА_3 (частка у спільній власності 1/2) та ОСОБА_4 (частка у спільній власності 1/2) згідно держаного акта на право власності на земельну ділянку серії КВ № 063650.
17 липня 2019 року Києво-Святошинською районною державною нотаріальною конторою Київської області, держаний нотаріус Панікар В.М., ОСОБА_1 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_4 , згідно якого спадщина, на яке видано цей заповіт, складається з 1/2 частки земельної ділянки площею 0,0614 га з кадастровим номером 3222410300:01:048:0008, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , наданої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка належала померлому ОСОБА_4 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії КВ № 063650, виданого 02 липня 2004 року Києво-Святошинським районним відділом земельних ресурсів Київської області на підставі рішення 22 сесії 24 скликання Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області від 18 грудня 2003 року та зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 424. Це свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 3/4 частки спадщини становить 3/8 частки вказаної вище земельної ділянки.
Свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/4 частку спадщини, що становить 1/8 частку вказаної земельної ділянки, ще не видано.
 
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що право власності ОСОБА_3 на вказану земельну ділянку не було порушено, оскільки станом на дату укладання договору дарування від 24 серпня 1989 року діяли положення Земельного кодексу Української РСР в редакції від 25 жовтня 1988 року, за якими земельна ділянка перейшла у власність ОСОБА_4 та ОСОБА_3 без виділення частки у спільній власності, при цьому станом на дату видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) право власності померлого ОСОБА_4 на вказану земельну ділянку не було припинено.
 
Розглядаючи спір, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон який їх регулює.
 
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
 
Згідно зі ст.ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст.1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом шестимісячного строку він не заявив про відмову від неї (ст.ст. 1268, 1270 ЦК України).
Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ст.1296 ЦК України).
Відповідно до ст.1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.
У постановах Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1316/2227/11 (провадження № 61-12290св18), від 14 травня 2018 року     у справі № 296/10637/15-ц (провадження № 61-2448св18) та від 23 вересня 2020 року у справі № 742/740/17 (провадження № 61-23св18) викладено правові висновки, відповідно до яких свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.
 
Звертаючись до суду з даним позовом, та беручи до уваги доводи апеляційної скарги вбачається, що позивач (скаржник), посилаючись на преюдиційність встановленої рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 листопада 2017 року у справі № 369/12116/16-ц обставини щодо належності земельної ділянки з кадастровим номером 3222410300:01:048:0008 на праві власності останньому, а також на договір дарування від 24 серпня 1989 року та державний акт від 02 липня 2004 року, якими підтверджується право приватної власності позивача на земельну ділянку, просив визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом видане ОСОБА_1 на 3/8 частини вищевказаної земельної ділянки. 
 
Так, згідно з ч.ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.
Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ.
Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх        з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.
У випадку преюдиційного установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиційного рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиційне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відродження у мотивувальній частині судового акта (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17).
 
Разом з тим, як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, державний нотаріус Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори Панікар В.М., який визначений позивачем, як відповідач по даній справі, не брав участі у розгляді справи № 369/12116/16-ц, за результатами розгляду якої ухвалено заочне рішення від 16 листопада 2017 року, а відтак, встановлена у ньому обставина щодо належності земельної ділянки з кадастровим номером 3222410300:01:048:0008 на праві власності ОСОБА_3 , не може бути преюдиційною до даної справи.
 
Крім того, згідно наявного в матеріалах справи державного акту на право власності на земельну ділянку від 02 липня 2004 року, на який посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, земельна ділянка площею 0,0614 га з кадастровим номером 3222410300:01:048:0008, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві власності ОСОБА_4 та ОСОБА_3 . 
Із витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку вбачається, що право власності на земельну ділянку площею 0,0614 га з кадастровим номером 3222410300:01:048:0008, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві спільної часткової власності по частці ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .
 
Як зазначають сторони та підтверджується матеріалами справи, на вищевказаній земельній ділянці розміщено житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який станом на жовтень 2009 року належав на праві власності ОСОБА_4 
24 серпня 1989 року ОСОБА_4 відчужив на користь ОСОБА_3 4/5 частини житлового будинку  АДРЕСА_1 на підставі договору дарування.
Згідно ст.90  ЗК УРСР  у редакції, чинній станом на день укладення вищевказаного договору дарування, на землях міст при переході права власності на будівлю переходить також і право користування земельною ділянкою або її частиною. При переході будівлі у власність кількох осіб земельна ділянка переходить в користування всіх співвласників будівлі. Якщо попередній власник будівлі одержав земельну ділянку на пільгових умовах за нормами, що перевищують діючі, за новим власником будинку може бути закріплена в користування земельна ділянка, виходячи з норм, встановлених ст.88 цього Кодексу.
Статтею 91 зазначеного Кодексу визначено, що особи, яким належить будинок на праві спільної власності, користуються земельною ділянкою спільно. Порядок користування нею визначається співвласниками будинку залежно від розміру часток в спільній власності на будинок. Наступні зміни в розмірі часток в спільній власності на будинок, які сталися у зв`язку з прибудовою, надбудовою або перебудовою, не тягнуть за собою змін встановленого порядку користування ділянкою. Угода про порядок користування земельною ділянкою є обов`язковою і для особи, яка згодом придбає відповідну частку в спільній власності на цей будинок. Якщо згоди на користування спільною земельною ділянкою не досягнуто, спір вирішується в порядку, встановленому ст.167 цього Кодексу.
 30 жовтня 2009 року ОСОБА_4 відчужив на користь ОСОБА_1 1/5 частину вищевказаного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами на підставі договору дарування 1/5 частини житлового будинку.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер.
18 березня 2016 року Києво-Святошинською районною державною нотаріальною конторою відкрито спадкову справу щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 
17 липня 2009 року ОСОБА_1 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 3/8 частки земельної ділянки площею 0,0614 га з кадастровим номером 3222410300:01:048:0008, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
 
При цьому, як зазначалося вище, державним актом від 02 липня 2004 року та витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку (дата формування 15 квітня 2019 року) підтверджується право спільної часткової власності ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на вищевказану земельну ділянку у розмірі по її частині.
Доказів на підтвердження того, що зазначена земельна ділянка належала на праві приватної власності позивачу, матеріали справи не містять, а відтак, свідоцтвом про право на спадщину від 17 липня 2019 року виданого ОСОБА_1 , майнові права ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 0,0614 га з кадастровим номером 3222410300:01:048:0008, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , не порушуються. Обставин для визнання вказаного свідоцтва недійсним із зазначених позивачем підстав, колегією суддів не встановлено.
Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову. 
 
Крім того, слід зазначити, що державний нотаріус Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори Панікар В.М. не є належним відповідачем у даній справі, з огляду на наступне.
 
Частиною 1 ст.1 Закону України «Про нотаріат» встановлено, що нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законі з метою надання їм юридичної вірогідності.
Частиною 2 передбачено, що вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси).
Відповідач є обов`язковим учасником цивільного процесу - його стороною. Основною ознакою сторін цивільного процесу є їхня особиста і безпосередня заінтересованість; саме сторони є суб`єктами правовідношення, з приводу якого виник спір. Крім того, відповідач є тією особою, на яку вказує позивач як на порушника свого права.
Тобто, відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного  правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. При цьому неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.
Нотаріус є публічною особою, якій державою надано повноваження щодо посвідчення прав і фактів, які мають юридичне значення, та вчинення інших нотаріальних дій з метою надання їм юридичної вірогідності. Вчиняючи нотаріальні дії нотаріус діє неупереджено, він не може діяти в інтересах жодної з осіб - учасника нотаріальної дії. Нотаріус не стає учасником цивільних правовідносин між цими особами, а отже, не може порушувати цивільні права, які є змістом цих відносин. Відсутня і процесуальна заінтересованість нотаріуса в предметі спору та реалізації прийнятого рішення.
Даний спір вирішуються судом у порядку цивільного судочинства. За правилами цивільного судочинства як спір про право в позовному провадженні розглядаються позови про оскарження дій нотаріуса, коли йдеться виключно про порушення нотаріусом правил вчинення відповідної нотаріальної дії і при цьому позивачем не порушується питання про захист права відповідно до положень цивільного законодавства.
Тобто нотаріус не може бути відповідачем у цій категорії справ, оскільки предметом позову є спір про право.
Виходячи з норм Закону України «Про нотаріат», у нотаріуса немає спільних і однорідних прав та обов`язків стосовно позивача. Нотаріус вчиняє нотаріальні дії від імені держави, тому в нього не можуть бути спільні чи однорідні права і обов`язки з особами, які звернулися до нього, або з особами, які вирішили, що їх права порушені нотаріальними діями.
 
З урахуванням того, що інші доводи апеляційної скарги, є ідентичними доводам позовної заяви, яким суд надав належну оцінку, висновки суду першої інстанції є достатньо аргументованими, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи позивача, при цьому враховуючи, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог ст.ст. 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст.ст. 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування за наведених доводів апеляційної скарги відсутні.
 
Керуючись ст.ст.367, 368, 372, 374,375, 381-383,387 ЦПК України, колегія суддів,-
 
постановила:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 червня 2022 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного  тексту судового рішення.
            Повний текст постанови складено 01 травня 2023 року.
 
             Суддя - доповідач:
 
 Судді: