17.04.23
22-ц/812/347/23
Єдиний унікальний номер судової справи 487/644/22
Номер провадження 22-ц/812/347/23
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.

Постанова
Іменем України

17 квітня 2023 року                                                місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,
суддів: Коломієць В.В., Самчишиної Н.В., 

з секретарем судового засідання Богуславською О.М.,

за участі: 
позивача ОСОБА_1 та його представника - ОСОБА_2 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою  ОСОБА_1  рішення, яке ухвалено Заводським районним судом міста Миколаєва 07 лютого 2023 року, під головуванням судді Афоніної С.М., в приміщені цього ж суду, у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про зменшення розміру аліментів на утримання неповнолітньої дитини,

УСТАНОВИЛА:

У лютому 2022 року  ОСОБА_1  пред`явив позов до ОСОБА_3 про зменшення розміру аліментів на утримання неповнолітньої дитини.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 19 червня 2014 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , щомісячно в розмірі 1/4 частки від усіх видів заробітку (доходу), але не менше, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 15 травня 2014 року та до досягнення дитиною повноліття.
З 03 червня 2017 позивач перебуває в шлюбі з ОСОБА_6 . 
Від вказаного шлюбу ОСОБА_1 має дочку ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Позивач вважає, що у зв`язку із тим, що на його утриманні перебуває ще одна малолітня дитина, то він не має можливості здійснювати виплати аліментів на утримання сина ОСОБА_5 у розмірі, встановленому рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 19 червня 2014 року.
Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_1 просив зменшити розмір аліментів, що стягуються з нього за рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 19 червня 2014 року на користь ОСОБА_8 на утримання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до 15% від усіх видів заробітку щомісячно.
Відповідач ОСОБА_3 надала до суду відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити у задоволені позовних вимог. Вказувала на те, що вона також має малолітню дитину від іншого шлюбу, у зв`язку із чим перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею шестирічного віку через стан її здоров`я. Зазначала, що наразі перебуває разом з дітьми за межами країни через збройну агресії російської федерації, про що добре відомо позивачу. При цьому, окрім аліментів, які відповідач отримувала останній раз у травні 2022 року, позивач добровільно матеріальної допомоги дитині не надає. Також вважає, що зміна сімейного стану ОСОБА_1 не є безумовною підставою для зміни розміру аліментів на утримання дитини, визначених за судовим рішенням.
Позивач ОСОБА_1 надав до суду відповідь на відзив, в якому зазначав, що через збройну агресію російської федерації та введення воєнного стану підприємство, де він працює, призупинило з ним дію трудового договору та виплату заробітної плати, що значно ускладнює виплату коштів, у тому числі й аліментів. Також, після досягнення його дочкою ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , трирічного віку, зупинено виплату соціальних виплат на неї, що додатково збільшує фінансове навантаження на нього. При цьому, його дружина ОСОБА_6 разом з дочкою ОСОБА_7 також перебувають за межами країни через збройну агресію російської федерації, а він сам є внутрішньо переміщеною особою. Стверджував, що натепер, заборгованість по аліментам ним погашена. Також вважав, що одруження відповідача свідчить про покращення її сімейного та матеріального стану. Посилаючись на викладене, та з огляну на положення ст.183 СК України просив задовольнити його позовні вимоги та призначити розмір аліментів на утримання сина ОСОБА_5 у розмірі 1/6 частки вій його заробітку. 
В подальшому, відповідач ОСОБА_3 подала письмові заперечення, в яких зазначала, що жодних письмових доказів на підтвердження погіршення майнового стану позивача до суду надано не було. Зокрема не було надано доказів призупинення дії трудового договору. При цьому, позивач є особою працездатного віку, а тому, на думку відповідача, він не позбавлений можливості влаштуватися на іншу роботу.
Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 07 лютого 2023 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення обґрунтовано тим, що позивач належними та допустимими доказами не підтвердив погіршення його майнового стану, а зміна його сімейного стану – народження дитини від іншого шлюбу, не є безумовною підставою для зменшення розміру аліментів, що відповідає висновкам Верховного Суду, викладених у постановах від 16 вересня 2020 року у справі №565/2071/19 (провадження №61-9460св20), від 28 травня 2021 року у справі №715/2073/20 (провадження №61-1031св21), від 30 серпня 2021 року у справі №301/2160/20 (провадження №61-10800св21).
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення районного суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.
Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до частин 1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення суду першої інстанції таким вимогам не відповідає.
Так, апеляційним судом встановлено, що судом першої інстанції за вищезазначеним позовом ОСОБА_1 у даній справі було відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження (ухвала районного суду від 30 вересня 2022 року, а.с.13), та зі змісту судового рішення убачається, що суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, хоча вона мала бути розглянута в порядку загального позовного провадження. 
Так, в силу вимог п.1 ч.4 ст.274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, що виникають з сімейних відносин, крім спорів, про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя. Але, у цій справі позивачем заявлено позовні вимоги про зменшення розміру аліментів.
Таке порушення є обов`язковою підставою для скасування судового рішення у цій справі в силу вимог п.7 ч.3 ст.376 ЦПК України та має застосовуватись апеляційним судом незалежно від того, що позивач свою апеляційну скаргу у цій справі такою підставою не обґрунтовував.
За такого, згідно ч.3 ст. 376 ЦПК України наявні підстави для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення судом апеляційної інстанції.
При новому розгляді справи, колегія суддів виходить з наступного.
Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.
За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.
При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.
Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.
Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).
У частині першій ст.3 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Відповідно до ст.18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Частинами першою та другою ст.27 Конвенції встановлено, що держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Відповідно до ч.2 ст.51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку (ст.8 Закону України «Про охорону дитинства»).
Згідно зі ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Відповідно до ст.ст.150,180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.
Згідно з положеннями ст.181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Частиною 1 ст.192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом.
У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.
Враховуючи зміст ст.ст.181,192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів один із батьків дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища платника аліментів може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.
З матеріалів справи убачається, що сторони є батьками неповнолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає разом з матір`ю.
Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 19 червня 2014 року у цивільній справі №487/4868/14-ц стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_9 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , щомісяця у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше, ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 15 травня 2014 року та до повноліття дитини (а.с.58-59).
03 червня 2017 року ОСОБА_1 уклав шлюб із ОСОБА_10 (а.с.2).
27 квітня 2019 року ОСОБА_9 уклала шлюб із ОСОБА_11 , змінивши прізвище на ОСОБА_12 (а.с.41).
Звертаючись до суду із позовом про зміну (зменшення) розміру аліментів, позивач посилався на те, що у нього змінився сімейний і матеріальний стан, оскільки від іншого шлюбу з  ОСОБА_6 має малолітню дитину - доньку ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та відповідно має законний обов`язок утримувати її (а.с.3). 
Статтею 192 СК України передбачено можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Аналіз цієї норми права дає підстави для висновку що підставами зміни розміру аліментів є як зміна матеріального, так і зміна сімейного стану як самостійна підстава для зменшення або збільшення розміру аліментів.
Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.1 та 2 ст. 77 ЦПК України).
Відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно зі ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Частиною 1 ст.89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Колегія суддів вважає, що розмір аліментів, визначений рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 19 червня 2014 року у цивільній справі №487/4868/14-ц, відповідає вимогам сімейного законодавства, а його зменшення у зв`язку з тим, що позивач є батьком іншої дитину, без доведення погіршення його майнового стану, не буде спрямовано на належне забезпечення дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та суперечитиме його інтересам.
У відповіді на відзив позивач також посилався на те, що через збройну агресію російської федерації та введення воєнного стану підприємство, де він працює, призупинило дію трудового договору та виплату заробітної плати. Між тим, жодного належного документу на підтвердження вказаних обставин позивачем до суду першої інстанції надано не було. 
Щодо доданої ОСОБА_1 до апеляційної скарги довідки Товариства з обмеженою відповідальністю Виробничо-торгівельна фірма «ВЕЛАМ» від 02 березня 2023 року, відповідно до якої товариством з 24 березня 2022 року було призупинено дію трудового договору з позивачем, то слід зазначити наступне. 
Згідно з частинами 1,3 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Частинами першою-третьою ст.367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
В постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 листопада 2020 року у справі №752/1839/19 (провадження №61-976св20) та від 11 листопада 2020 року у справі №760/16979/15-ц (провадження №61-4848св19) зазначено, що за змістом статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце під час розгляду справи судом першої інстанції.
В постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі №336/1461/19 (провадження №61-17391св20), від 07 липня 2021 року у справі №509/4286/16-ц (провадження №61-2393св21), від 14 липня 2021 року у справі №405/2098/18 (провадження №61-106св21) зроблено правовий висновок про те, що така обставина, як відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції, взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку ст.367 ЦПК України незалежно від причин неподання позивачем таких доказів. Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення вищенаведених норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність.
Враховуючи викладене, вищевказана довідка №А-01-03.1 від 02 березня 2023 року, що була додана до апеляційної скарги, не існувала на час ухвалення рішення судом першої інстанції, та відповідно не могла бути врахована як доказ під час розгляду справи.
Крім того, позивач жодним чином не обґрунтував в суді першої інстанції неможливість отримання такої довідки до ухвалення районним судом рішення, а зазначив про це вже в апеляційній інстанції.
Разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що сам факт призупинення трудового договору з позивачем не підтверджує неможливість отримання ним інших доходів та працевлаштування на іншу роботу, оскільки позивач є особою працездатного віку (протилежного не встановлено).
Інші доводи ОСОБА_1 , зокрема те, що він є внутрішньо переміщеною особою, а його дружина та донька перебувають на даний час за межами країни, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки сам по собі факт набуття платником аліментів статусу внутрішньо переміщеної особи та перебування його родини закордоном не свідчить про погіршення майнового стану платника.
При цьому, позивачем не надано до суду документів які б підтверджували його дійсний майновий (довідка про доходи, відомості про наявність або відсутність рухомого та нерухомого майна, тощо).
Таким чином, встановивши фактичні обставини справи та дослідивши зібрані у справі докази, колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 оскільки останній належними та допустимими доказами не підтвердив погіршення його майнового стану, а зміна його сімейного стану - народження дитини від іншого шлюбу, не є безумовною підставою для зменшення розміру аліментів.
Подібний за змістом висновок викладено в постановах Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі №565/2071/19 (провадження №61-9460св20), від 28 травня 2021 року у справі №715/2073/20 (провадження №61-1031св21), від 30 серпня 2021 року у справі №301/2160/20 (провадження №61-10800св21).
За такого, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги не знайшли своє підтвердження під час апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції.
Отже, колегія суддів дійшла висновку, що обставини справи судом першої інстанції встановлені правильно, але допущено порушення норм процесуального права, а тому оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
Згідно з ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
За правилами п.п. «в» п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а судове рішення скасовано з процесуальних питань, то понесені у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи в апеляційному порядку перерозподілу не підлягають.
Керуючись ст.ст.367,374,376,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  – залишити без задоволення.
Рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 07 лютого 2023 року – скасувати та ухвалити нове судове рішення.
В задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 до  ОСОБА_3 про зменшення розміру аліментів на утримання неповнолітньої дитини – відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий                                                        Т.В. Серебрякова 

Судді:                                                                В.В. Коломієць

Н.В. Самчишина

Повний текст судового рішення
       складено 18 квітня 2023 року