УХВАЛА

20 червня 2023 року 
м. Київ 

справа № 280/2126/22
адміністративне провадження № К/990/21518/23 

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Єресько Л.О., перевіривши касаційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 22 серпня 2022 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 18 травня 2023 року у справі № 280/2126/22 за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області, Державної судової адміністрації України, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача Головного управління Державної казначейської служби України в Запорізькій області, про визнання дій протиправними та стягнення недоплаченої суддівської винагороди,

УСТАНОВИВ:
До Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області (далі - відповідач 1, ТУ ДСА України в Запорізькій області), Державної судової адміністрації України (далі - відповідач 2, ДСА України), в якій позивач просив суд:
- визнати протиправними дії ТУ ДСА України в Запорізькій області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року до 27 серпня 2020 року із застуванням обмеження нарахування, а також відмови Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області виплатити судді Василівського районного суду Запорізької області ОСОБА_1 суми обмеження в розмірі 120 223 грн. 08 коп.
- стягнути з ТУ ДСА України в Запорізькій області на користь судді Василівського районного суду Запорізької області ОСОБА_1 недоплачену суддівську винагороду з 18 квітня до 27 серпня 2020 року в розмірі 120 223 грн 08 коп., з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті.
Крім того, просив суд звернути до негайного виконання рішення суду в частині стягнення суддівської винагороди за один місяць.
Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 11 лютого 2022 року залучено  до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Головне управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області.
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 22 серпня 2022 року, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 18 травня 2023 року, позов задоволено частково. Визнано протиправними дії ТУ ДСА України в Запорізькій області щодо виплати судді Василівського районного суду Запорізької області ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року до 27 серпня 2020 року включно із застосуванням обмежень, передбачених статтею 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік». Стягнуто на користь судді Василівського районного суду Запорізької області ОСОБА_1 нараховану, але не виплачену суддівську винагороду, за період з 18 квітня 2020 року до 27 серпня 2020 року включно в розмірі 120 223,08 грн. з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті, за рахунок коштів бюджетної програми для забезпечення виконання судових рішень - КПКВ 0501150 "Виконання рішень судів на користь суддів", що перебуває у віданні Державної судової адміністрації України, шляхом безспірного списання коштів. В іншій частині в задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із такими судовими рішеннями, ТУ ДСА України в Запорізькій області звернулося із касаційною скаргою до Верховного Суду.
За правилами частини першої статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.
Перевіривши матеріали касаційної скарги, суд дійшов висновку про необхідність її повернення з таких підстав.
З 08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року №460-IХ "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ", яким унесено зміни до розділу 3 Глави 2 "Касаційне провадження", зокрема, щодо визначення підстав касаційного оскарження судових рішень та порядку їхнього розгляду.
Так, відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Аналіз наведеного законодавства дозволяє дійти висновку про те, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями після їх перегляду в апеляційному порядку, можуть скористатися правом їх оскарження у касаційному порядку лише у визначених законом випадках.
Відповідно до пункту 4 частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).
За правилами частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
У касаційній скарзі скаржник вказує підставою для касаційного оскарження судових рішень у цій справі є пункти 1, 2 частини четвертої статті 328 КАС України.
Так, скаржник зазначає, що подає касаційну скаргу на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України та зазначає, що судом апеляційної інстанції під час ухвалення судових рішень незастосовано до спірних правовідносин   статті 19 Конституції України, частини другої   статті 152 Конституції України   та   статті 91 Закону України "Про Конституційний Суд України", а також незастосування судами до спірних правовідносин частини першої статті   23, статті   51 Бюджетного кодексу України, частин першої, третьої   статті 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік". На обґрунтування своєї позиції скаржник посилається на постанови Верховного Суду від 25 червня 2018 року у справі № 208/1131/17, від 28 жовтня 2020 року у справі № 823/2372/17, від 20 жовтня 2020 року у справі № 822/2043/16, від 24 листопада 2020 року у справі № 802/1133/18-а, від 08 грудня 2020 року у справі № 500/2104/18, від 08 грудня 2020 року у справі № 273/551/16-а, від 09 грудня 2020 року у справі № 766/17454/16-а, від 21 грудня 2020 року у справі № 640/2431/19, від 23 грудня 2020 року у справі № 607/18139/15-а, від 23 грудня 2020 року у справі № 825/3135/15-а.
Суд касаційної інстанції зазначає, що обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі: 1) норми матеріального права, яку неправильно застосовано судами; 2) постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено; 3) висновок судів, який суперечить позиції Верховного Суду; 4) в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга).
Правовим висновком Верховного Суду є висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, сформульований внаслідок казуального тлумачення цієї норми при касаційному розгляді конкретної справи, та викладений у мотивувальній частині постанови Верховного Суду, прийнятої за наслідками такого розгляду.
Так, при встановленні доцільності посилання на постанову Верховного Суду на яку посилається скаржник у касаційній скарзі як підставу для перегляду оскаржуваного рішення за пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, кожен правовий висновок Верховного Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: чи є правовідносини подібними та чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на редакцію відповідних законодавчих актів.
У такому випадку правовий висновок розглядається «не відірвано» від самого рішення, а через призму конкретних спірних правовідносин та відповідних застосовуваних редакцій нормативно-правових актів.
Предметом оскарження у цій справі є дії Територіального управління ДСА України у Запорізькій області щодо нарахування та виплати суддівської винагороди за період за період з 18 квітня 2020 року до 27 серпня 2020 року із застосуванням   статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік»   та зобов`язання ТУ ДСА України у Запорізькій області провести перерахунок суддівської винагороди за вказаний період, обчисливши її відповідно до   статті 130 Конституції України   та   статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02 червня 2016 року №1402-VIII (далі - Закон №1402-VIII), та виплатити недоотриману частину.                  
Натомість, предметом розгляду у справі № 822/2043/16, яку просить врахувати скаржник, стосувалась невиплати вихідної допомоги в розмірі трьох місячних суддівських винагород за останньою посадою відповідно до   статті 143 Закону №1402-VIII, оскільки позивача звільнено з посади судді 08 вересня 2016 року.
У справі № 822/2043/16 суд встановив, що позивача було звільнено з посади судді 08 вересня 2016 року, а з 30 вересня 2016 року набрав чинності   Закон №1402-VIII і саме відповідно до вимог цього   закону   позивач звертався до суду про стягнення на його користь вихідної допомоги в розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою відповідно до   статті 143 цього Закону.                  
У справі № 823/2372/17 предметом розгляду було невиплата вихідної допомоги у зв`язку із виходом судді у відставку, передбаченої   статтею 136 Закону України від 07.07.2010 № 2453-VI "Про судоустрій і статус суддів"   у редакції, чинній до 01.04.2014.                  
У справах №500/2104/18, №766/17454/16-а, №273/551/16-а, №802/1133/18-а спірні правовідносини стосувалися відмови у проведенні перерахунку пенсії.                  
У справі №640/2431/19 предметом розгляду було нездійснення нарахування та виплати суддівської винагороди, обчисленої на підставі первинної редакції   Закону України "Про судоустрій та статус суддів" від 07 липня 2010 року, виходячи з розміру посадового окладу судді, обрахованого на підставі мінімальної заробітної плати, визначеної   Законом України "Про Державний бюджет на 2017 рік"   та   Законом України "Про Державний бюджет на 2018 рік", у період з 01 січня 2017 року по 04 грудня 2018 року.                  
Під час розгляду справи №607/18139/15-а суд встановив, що на час виникнення спірних правовідносин положення абзацу першого підпункту   164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України   були чинними, а отже, підлягали застосуванню. Отож, суд зазначив, що, здійснюючи відповідні відрахування, пенсійний орган діяв відповідно до вимог чинного у цей період законодавства. В частині визнання протиправними дій УПФУ в м. Тернополі щодо обмеження розміру пенсії позивача десятьма прожитковими мінімумами починаючи з 26 жовтня 2015 року та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити на користь позивача суми пенсії, недоотримані внаслідок обмеження десятьма прожитковими мінімумами, судові рішення першої та апеляційної інстанцій за касаційною скаргою позивача не переглядалися, оскільки в зазначеній частині були прийняті на користь позивача.                  
Спірні правовідносини у справі №825/3135/15-а виникли 16 липня 2015 року (дата прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення позивача з посади судді у зв`язку із поданням заяви про відставку). У цій справі суд встановив, що дія підпункту 1 пункту 28 розділу ІІ   Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні"   втратила чинність 15 квітня 2020 року, а спірні правовідносини між сторонами виникли до зазначеної дати. За таких обставин, суд дійшов висновку, що   Рішення Конституційного Суду України від 15 квітня 2020 року № 2-р(ІІ)/2020 на спірні правовідносини не може вплинути, оскільки такі виникли до прийняття вказаного   Рішення Конституційного Суду України, а останнє не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності.                  
Отже, підстави, предмет позову та нормативне регулювання справ № 208/1131/17, № 823/2372/17, № 822/2043/16, № 802/1133/18-а, № 500/2104/18, № 273/551/16-а, № 766/17454/16-а, № 640/2431/19, № 607/18139/15-а, № 825/3135/15-а є відмінними від тих, що маємо у цій справі.
Тому наведені скаржником постанови ухвалені за інших фактичних обставин справи, установлених судами, а також врегульовуються іншими нормами матеріального права, а тому посилання заявника касаційної скарги на те, що судові рішення у цій справі ухвалені без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду № 208/1131/17, від 28 жовтня 2020 року у справі № 823/2372/17, від 20 жовтня 2020 року у справі № 822/2043/16, від 24 листопада 2020 року у справі № 802/1133/18-а, від 08 грудня 2020 року у справі № 500/2104/18, від 08 грудня 2020 року у справі № 273/551/16-а, від 09 грудня 2020 року у справі № 766/17454/16-а, від 21 грудня 2020 року у справі № 640/2431/19, від 23 грудня 2020 року у справі № 607/18139/15-а, від 23 грудня 2020 року у справі № 825/3135/15-а є безпідставними.
Варто наголосити, що Верховний Суд у постанові від 03 березня 2020 року (справа №340/1916/20) висловив правову позицію з приводу застосування положень   статті 135 Закону №1402-VIII   при виплаті суддівської винагороди (у період з 18 квітня по 28 серпня 2020 року), усуваючи таким чином правову колізію, яка виникла у зв`язку із набранням чинності положень   Закону №553-ІХ, яким   Закон №294-ІХ   було доповнено статтею 29. Тобто, у вказаній справі Верховний Суд головним чином загострив увагу на тому, який нормативно-правовий акт підлягає застосуванню при визначенні розміру суддівської винагороди. Власне, це й було тим основним питанням, якого стосувався правовий висновок Верховного Суду. 
Зокрема, Верховний Суд зазначив, що розмір суддівської винагороди визначено у   статті 135 Закону №1402-VIII, який з огляду як на свою назву, так і сферу правового регулювання (означену в преамбулі) є законом про судоустрій в значенні частини другої   статті 130 Конституції України   (пункт 54 постанови). Зміни до цього   Закону   в частині, яка регламентує розмір суддівської винагороди у період, про який мовиться у позовній заяві (з квітня по травень 2020 року) не вносилися, тож законних підстав для обмеження її виплати (10 прожитковими мінімумами) не було (пункт 55 постанови).    Щодо   Закону №553-ІХ   (яким внесено зміни до   Закону №294-ІХ, зокрема доповнено його статтею 29 (пункт 10   розділу І Закону №553-ІХ), Верховний Суд зазначив, що цей   Закон, позаяк він не є законом про судоустрій, ним чи іншим   законом   не вносилися зміни до   Закону №1402-VIII   (стосовно розміру суддівської винагороди), не може встановлювати розміру винагороди судді. Розбіжність між нормами (різних) законів щодо регулювання одних правовідносин (розміру суддівської винагороди), яка виникла у зв`язку з набранням чинності   Законом №553-ІХ, має вирішуватися на користь   Закону №1402-VIII   (пункт 56 постанови). Для спірних правовідносин спеціальними є норми   статті 135 Закону №1402-VIII, які попри те, що в часі цей   закон   прийнятий раніше, мають пріоритет стосовно пізніших положень   Закону №294-ІХ   (у редакції   Закону №553-ІХ). 
При цьому, висновки судів попередніх інстанцій відповідають висновкам Верховного Суду щодо застосування положень статті 135 Закону № 1402-VIII при виплаті суддівської винагороди (у період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року) викладеним у постанові Верховного Суду від 03 березня 2020 року у справі №340/1916/20.
Отже, касаційна скарга не містить належних доводів та обґрунтувань щодо підстав оскарження судових рішень у цій справі на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України.
У касаційній скарзі також скаржник посилається на пункт 2 частини четвертої   статті 328 КАС України   та зазначає про необхідність відступлення від висновків Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові від 03 березня 2021 року у справі №340/1916/20.
Верховний Суд зазначає, що відступленням від висновку слід розуміти або повну відмову Верховного Суду від свого попереднього висновку на користь іншого або ж конкретизацію попереднього висновку із застосуванням відповідних способів тлумачення юридичних норм (п. 45 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі №823/2042/16, провадження №11-377апп18).
Причинами для відступу можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту.
Тобто у касаційній скарзі скаржник має зазначити, що існуючий висновок Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах потребує видозміни, від нього слід відмовитися або ж уточнити, модифікувати певним чином з урахуванням конкретних обставин його справи.
Сама ж по собі вмотивованість такого клопотання скаржника оцінюється судом касаційної інстанції при застосуванні наведеного процесуального фільтру під час вирішення питання про відкриття касаційного провадження у справі.
Аналіз указаних норм дозволяє дійти висновку про те, що обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 2 частини четвертої   статті 328 КАС України   є зазначення у касаційній скарзі:
1) норми права;
2) постанови Верховного Суду, на яку послався суд апеляційної інстанції, і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено;
3) обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування цієї ж норми (видозміна, уточнення, відмова від такого висновку);
4) в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду, від якого необхідно відступити, i у якій подається касаційна скарга).
Проте скаржник не навів належних обґрунтувань можливості відступлення від висновків Верховного Суду викладених у постанові Верховного Суду від 03 березня 2021 року у справі №340/1916/20, а отже підстава для відкриття касаційного провадження, передбачена пунктом 2 частини четвертої   статті 328 КАС України   відсутня.
Виходячи з визначених процесуальним законом меж, предметом касаційного перегляду можуть бути виключно питання права, а не факту.
Посилання на приписи статті 242 КАС України не підміняє визначення таких підстав касаційного оскарження.
Посилання скаржника у касаційній скарзі на неправильне застосування судом першої та апеляційної інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права зводяться до незгоди із висновками суду першої та апеляційної інстанції щодо обставин справи та наполяганні на переоцінці наявних у справі доказів, що не є належним обґрунтуванням підстави касаційного оскарження судових рішень відповідно до частини четвертої статті 328 КАС України.
Враховуючи межі перегляду судом касаційної інстанції, визначені статтею 341 КАС України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, натомість, в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина третя статті 334 КАС України), а в подальшому саме в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення (частина перша статті 341 КАС України).
Отже, касаційна скарга повинна містити посилання на конкретні порушення відповідної норми (норм) права чи неправильність її (їх) застосування. Скаржник повинен зазначити конкретні порушення, що є підставами для скасування або зміни судового рішення (рішень), які, на його думку, допущені судом при його (їх) ухваленні, та навести аргументи в обґрунтування своєї позиції.
Відповідно до пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
При цьому, такий недолік касаційної скарги зумовлює її повернення одноособово суддею, без аналізу колегією суддів дотримання решти вимог, визначених статтею 330 КАС України.
За таких обставин, касаційна скарга підлягає поверненню особі, що її подала.
Повернення Верховним Судом касаційної скарги та надання заявнику права в межах розумних строків та при дотриманні всіх інших вимог процесуального закону на повторне звернення до Верховного Суду з такою скаргою, не є обмеженням доступу до суду (зокрема, що гарантовано пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України), та забезпечує практичну можливість реалізації права особи на суд у формі касаційного оскарження судового рішення учасником справи.
На підставі викладеного, керуючись статтями 248, 332 Кодексу адміністративного судочинства України,

УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 22 серпня 2022 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 18 травня 2023 року у справі № 280/2126/22 за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області, Державної судової адміністрації України, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача Головного управління Державної казначейської служби України в Запорізькій області, про визнання дій протиправними та стягнення недоплаченої суддівської винагороди - повернути особі, яка її подала.
Копію ухвали про повернення касаційної скарги надіслати учасникам справи.
Скаржнику надіслати копію ухвали про повернення касаційної скарги разом з касаційною скаргою та доданими до скарги матеріалами.
Роз`яснити заявникові, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до Верховного Суду.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя	Л.О. Єресько