Справа № 136/127/23
Провадження № 22-ц/801/1472/2023
Категорія: 41
Головуючий у суді 1-ї інстанції Кривенко Д. Т.
Доповідач:Копаничук С. Г.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2023 року	Справа № 136/127/23	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача: Копаничук С.Г., 
суддів: Денишенко Т. О., Сопруна В. В.
учасники справи:

позивач – Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідач – ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», на рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 11 квітня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Кривенка Д. Т., у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, 
в с т а н о в и в :
У квітні 2021 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором кредиту. Позов мотивований тим, що відповідно до умов договору б/н від 07 серпня 2010 року відповідач, з урахуванням зміненого кредитного ліміту, отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, який неодноразово змінювався банком у односторонньому порядку. Своїм підписом у заяві ОСОБА_1 підтвердила, що підписана нею заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» і «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складають договір про надання банківських послуг. Взяті на себе зобов`язання за кредитним договором відповідач належним чином не виконувала, унаслідок чого станом на 20 грудня 2022 року утворилася заборгованість у розмірі 60189,46 грн, з яких: 49505,28 грн - заборгованість за тілом кредиту; 2848,00 грн - заборгованість за нарахованими відсотками; 7836,18 грн - заборгованість за простроченими відсотками.
Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 11 квітня 2023 року у задоволенні позову відмовлено. 
АТ КБ «ПриватБанк» у апеляційній скарзі, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог. Апеляційна скарга мотивована тим, що між сторонами був укладений кредитний договір у порядку частини першої статті 634 ЦК України, оскільки відповідачка, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, приєдналася до договору та погодилася, що анкета-заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами, правил користування карткою, основними умовами обслуговування складають договір надання банківських послуг. Крім цього, договір у встановленому порядку відповідачем не оспорювався та не визнавався недійсним, як і не оспорювалося укладення кредитного договору, а тому зазначені обставини свідчать про його згоду з усіма умовами цього договору. Відповідач не надала суду жодних заперечень щодо розрахунку заборгованості.
Відзив на апеляційну скаргу від відповідача впродовж встановленого апеляційним судом строку не надходив.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 11 квітня 2023 року, вищевказаним вимогам закону не відповідає. 
Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів укладення з відповідачем договору кредиту. Копія анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банком послуг містить лише погодження про укладення договору, однак не містить даних про отримання кредиту, відкриття карткового рахунку, видачі та отримання кредитної картки, розміру бажаного кредитного ліміту тощо. 
Колегія суддів з таким висновком суду першої інстанції погодитись не може з огляду на наступне. 
Так, по справі встановлено, що 07 серпня 2010 року ОСОБА_1 підписавла анкету-заяву, у якій зазначено, що вона, ознайомившись з Умовами та правилами надання банківських послуг у АТ КБ «ПриватБанк», а також Тарифами, погодилася укласти договір про надання банківських послуг, шляхом приєднання до публічного договору. Крім цього, умови договору містяться у довідці про умови кредитування, де сторони погодили відсоткову ставку, сплату пені, штрафу, тощо. 
У заяві зазначено, що відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з пам`яткою клієнта, «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою», а також Тарифами складають між нею та банком договір про надання банківських послуг. Вона ознайомилася та згодна з умовами та правилами надання банківських послуг, які були надані їй у письмовому вигляді.
Позивачем визначено, що заборгованість відповідача за вказаним кредитним договором станом на 20.12.2022 становить 60189,46 грн, з яких: 49505,28 грн - заборгованість за тілом кредиту; 2848,00 грн - заборгованість за нарахованими відсотками; 7836,18 грн - заборгованість за простроченими відсотками.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.
Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом ст. ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 Цивільного кодексу України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).
Згідно з ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За правилами ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.
За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно з частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за процентами за користування кредитними коштами.
Позивач обґрунтовуючи право вимоги про стягнення заборгованості, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за кредитним договором, надав паспорт споживчого кредиту, заяву про приєднання до Умов та Правил надання послуг, а також довідку про умови кредитування, у якій містяться умови щодо розміру відсоткової ставки, сплати пені, штрафу, тощо, і під якою є підпис ОСОБА_1 .
Одним з основних принципів цивільного судочинства є змагальність сторін (стаття 12 ЦПК України).
Статтею 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.
Саме на позивача покладено обов`язок довести суду факт укладення між сторонами кредитного договору та прострочення позичальником зобов`язання, а на відповідача - обов`язок спростувати розмір існуючої заборгованості.
Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Розглядаючи спір, суд першої інстанції зазначив про недоведеність позовних вимог з огляду на те, що судом не встановлено підстав для існування та нарахування такої заборгованості, визначеної банком у позовній заяві.
Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду.
ОСОБА_1 жодним чином не заперечувала факт відкриття банківського рахунку, отримання від банку коштів у вигляді встановлення кредитного ліміту на отриману кредитну картку.
Зазначені обставини вказують про існування між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПРИВАТБАНК» договірних правовідносин з договору банківського рахунку з кредитуванням.
Ба більше ОСОБА_1 , відмовилась отримувати судову кореспонденцію, що підтверджується довідкою поштового відділення зв`язку (а.с. 105), тобто скористалась наданими їй процесуальними правами на власний розсуд і відмовилася від спростування обставин, якими обґрунтовував свої вимоги позивач. 
На підтвердження позовних вимог АТ КБ «ПРИВАТБАНК» надало до суду розрахунки заборгованості за кредитним договором б/н від 07 серпня 2010 року, укладеним між банком та відповідачкою, станом на 20 грудня 2022 року; виписку за картковим рахунком ОСОБА_1 ; заяву про приєднання до Умов та Правил від року; паспорт споживчого кредиту, довідку про умови кредитування підписаний відповідачкою, а також копію паспорта ОСОБА_1 .
Анкета-заява про приєднання до Умов та Правил від 07.08.2010 року підписана відповідачкою і нею обрано тип карти «Універсальна». Даний факт не спростований. 
Крім цього, підписана відповідачкою довідка про умови кредитування визначає, окрім іншого, процентну ставку на прострочений кредит за даним видом кредитування.
Вимогами цивільного процесуального законодавства передбачено, що суд зобов`язаний установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
У свою чергу учасники справи мають передбачені процесуальним законом права і обов`язки.
Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.
Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову.
У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати та несе ризик відповідних наслідків.
За змістом частин другої, третьої статті 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
У постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року у справі № 161/16891/15-ц (провадження №61-517св18) зроблено правовий висновок про те, що: 
«доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».
Згідно з вказаною нормою підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Отже, виписка з рахунка особи, яка відповідає зазначеним вимогам та надана відповідно до вимог закону, є документом, який може бути доказом і який суду необхідно оцінити відповідно до вимог цивільного процесуального закону при перевірці доводів про реальне виконання кредитного договору».
Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18 (провадження № 61-9618св19), від 25 травня 2021 року у справі № 554/4300/16-ц (провадження № 61-3689св21), від 26 травня 2021 року у справі № 204/2972/20 (провадження № 61-168св21), від 13 жовтня 2021 року у справі № 209/3046/20 (провадження № 61-9207св21), від 01 грудня 2021 року у справі № 752/14554/15-ц (провадження № 61-14046св21), від 01 червня 2022 року у справі № 175/35/16-ц (провадження № 61-648св21).
Установивши те, що за умов не спростування відповідачкою обставин користування кредитною карткою, суд першої інстанції проігнорував доведення позивачем існування між сторонами кредитних правовідносин та фактично усунувся від з`ясування обставин справи щодо існування у ОСОБА_1 заборгованості за відсотками.
Також суд першої інстанції усупереч положенням статті 89 ЦПК України жодним чином не мотивував відхилення заяви про приєднання до Умов та Правил надання послуг, не звернув належної уваги на доводи позивача про те, що умови кредитування розмір процентів погоджені сторонами, що не спростовано відповідачкою, не надав належної правової оцінки доводам і доказам, наданим позивачем, зокрема заяві про приєднання до Умов та Правил надання послуг, яка підписана відповідачкою, довідці про умови кредитування, що призвело до неправильного вирішення справи.
Дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.
У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Отже, спростувати розрахунок боргу за відсотками можливо лише в призмі оцінки доводів сторони, яка заперечує такий розрахунок. 
Висновок суду, щодо неправильного визначення банком відсотків, не погодження сторонами відсоткової ставки, суперечить основним принципам цивільного судочинства – диспозитивності та змагальності сторін. 
Близька за змістом правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 26 травня 2021 року по справі № 941/668/20.
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Таким чином, у порушення статей 89, 263-264 ЦПК України суд першої інстанції на зазначені вище положення закону уваги не звернув, неправильно застосував норми матеріального права, не з`ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, що має суттєве значення для правильного вирішення спору.
За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що з відповідачки на користь АТ КБ «ПриватБанк» слід стягнути заборгованість у розмірі 60189,46 грн, з яких: 49505,28 грн - заборгованість за тілом кредиту; 2848,00 грн - заборгованість за нарахованими відсотками; 7836,18 грн - заборгованість за простроченими відсотками
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Оскільки при вирішенні справи суд допустив порушення матеріального та процесуального права, то колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позову.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Отже, з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» підлягає стягненню судовий збір сплачений за подання позовної заяви в розмірі 2684 грн та судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 4026 грн.
Керуючись ст. ст. ст. 374, 375, 376, 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» задовольнити.
Рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 11 квітня 2023 року скасувати.
Позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором б/н від 07 серпня 2010 року у розмірі 60189,46 грн, з яких: 49505,28 грн - заборгованість за тілом кредиту; 2848,00 грн - заборгованість за нарахованими відсотками; 7836,18 грн - заборгованість за простроченими відсотками.
Стягнути ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» судовий збір сплачений за подання позовної заяви в розмірі 2684 грн та судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 4026 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.
Учасники справи:
Позивач: Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д, код ЄДРПОУ 14360570).
Відповідач: ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП -  НОМЕР_1 ).

Суддя-доповідач                                                          С. Г. Копаничук

судді:                                                                                Т. О. Денишенко

                                                                                          В. В. Сопрун