УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 квітня 2023 року
м. Київ
Справа № 737/641/17
Провадження № 51-6562ск18
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого            ОСОБА_1 ,
суддів:                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 
- адвоката ОСОБА_5 на ухвалу Київського апеляційного суду від 
10 січня 2023 року стосовно 
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 
засудженого за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115Кримінального кодексу України (далі - КК).
Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами обставини
За вироком Чернігівського районного суду Чернігівської області від 27 листопада 
2017 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 1 ст. 115 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 11 років. На підставі ч. 5 ст. 72 КК (в редакції Закону від 26 листопада 2015 року № 838-VIII) зараховано ОСОБА_4 у строк покарання строк тримання під вартою з 08 лютого по 20 червня 2017 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Апеляційний суд Чернігівської області ухвалою від 21 березня 2018 року залишив вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_4 без змін.
Постановою Верховного Суду від 02 березня 2021 року на підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) ухвалу апеляційного суду скасовано і призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Скасовуючи згадане судове рішення, суд касаційної інстанції зазначив, що апеляційний суд всупереч статтям 2, 7, 370, 404, 419 КПК, визнавши вирок місцевого суду законним, не навів в ухвалі мотивів прийнятого рішення і переконливо не спростував суттєвих доводів сторони захисту.
За наслідками нового апеляційного розгляду Чернігівський апеляційний суд ухвалою від 08 червня 2021 року залишив вирок місцевого суду стосовно   ОСОБА_4 
без змін. 
Постановою Верховного Суду від 26 вересня 2022 року ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 08 червня 2021 року стосовно ОСОБА_4 скасовано у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність і призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Цією постановою апеляційному суду надано вказівки, згідно з якими під час нового розгляду у суді апеляційної інстанції необхідно: (1) врахувати наведене в цій постанові та в постанові від 02 березня 2021 року; (2) виключити з вироку суду першої інстанції посилання на докази в тій частині, в якій вони визнані недопустимими; (3) перевірити допустимість інших доказів, про які йдеться у цій постанові, та з`ясувати, чи є достатньою сукупність решти доказів для визнання ОСОБА_4 винуватим «поза розумним сумнівом»; (4) якщо винуватість ОСОБА_4 буде встановлена, то виключити з формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, специфічні обставини, що ґрунтуються виключно на відомостях, отриманих від засудженого в період, в який було порушено його права і основоположні свободи, перевіривши, чи відповідає уточнене формулювання обвинувачення вимозі конкретності; (5) розглянути клопотання сторони захисту та належно перевірити аргументи цієї сторони, надавши на них змістовні відповіді. 
За наслідками нового апеляційного розгляду Київський апеляційний суд ухвалою від 10 січня 2023 року вирок Чернігівського районного суду Чернігівської області від 27 листопада 2017 року стосовно  ОСОБА_4 змінив.
Постановив виключити з мотивувальної частини вироку посилання як на докази винуватості ОСОБА_4 на показання свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , 
ОСОБА_8 , ОСОБА_9 в частині зізнання ОСОБА_4 у вбивстві та показання свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 в частині відтворення пояснень ОСОБА_4 під час огляду місця події 08 лютого 2017 року.
Крім цього, постановив виключити з мотивувальної частини вироку з формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, а саме, встановлених судом обставин вчинення ОСОБА_4 злочину, дані про знаряддя, механізм заподіяння ушкоджень, послідовність дій, встановивши, що ОСОБА_4 за встановлених судом обставин, на ґрунті особистих неприязних відносин з метою умисного протиправного заподіяння смерті ОСОБА_12 завдав йому невстановленим тупим предметом з обмеженою поверхнею не менше двох ударів в обличчя та ліву лобно-тім`яну ділянку голови і не менше двох ударів у потилицю, спричинивши тілесні ушкодження, від яких настала смерть потерпілого.
Також, відповідно до вимог ч. 5 ст. 72 КК (в редакції Закону від 26 листопада 2015 року № 838-VIII) постановив зарахувати ОСОБА_4 у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 07 лютого 2017 року по 21 березня 2018 року, з 02 березня по 08 червня 2021 року, з 26 вересня 2022 року по 10 січня 2023 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
У решті вирок залишено без змін.
Згідно з вироком місцевого суду, з урахуванням змін, внесених ухвалою апеляційного 
суду від 10 січня 2023 року,  ОСОБА_4 17 січня 2017 року близько 21 години, прямуючи разом з ОСОБА_12 до залізничної станції «Вересоч», знаходячись у лісопосадці, що неподалік пасажирської залізничної станції Київської дирекції Південно-Західної залізниці на лінії «Чернігів-Ніжин», що розташована у Куликівському районі Чернігівської області, під час конфлікту на ґрунті особистих неприязних відносин, які виникли раптово, з метою умисного протиправного заподіяння смерті ОСОБА_12 завдав йому невстановленим тупим предметом з обмеженою поверхнею не менше двох ударів в обличчя та ліву лобно-тім`яну ділянку голови і не менше двох ударів у потилицю, спричинивши тілесні ушкодження, від яких настала смерть потерпілого.
Вказані дії ОСОБА_4 кваліфіковано за ч. 1 ст. 115 КК, як вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.
Вимоги касаційної скарги і доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_5 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Суть доводів касаційної скарги захисника зводиться до того, що в оскаржуваній ухвалі суд апеляційної інстанції не виконав вказівки, викладені у постановах Верховного Суду від 02 березня 2021 року та від 26 вересня 2022 року через те, що:
-                  не виключив з мотивувальної частини вироку суду першої інстанції посилання на огляд місця події від 08 лютого 2017 року, а навпаки послався на нього як на належний та допустимий доказ за відсутності підстав для такого;
-                  порушуючи право на захист ОСОБА_4 допустив неповноту, припущення та неконкретність у своїх висновках, оскільки виключивши з мотивувальної частини вироку суду першої інстанції посилання як на докази винуватості ОСОБА_4 на показання свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , одночасно в мотивувальній частині оскаржуваного рішення суду дійшов висновку про відсутність підстав для визнання вцілому показань цих свідків та даних у протоколі огляду місця події від 08 лютого 2017 року недопустимими, при цьому не зазначив яку саме частину показань свідків та даних згаданого протоколу суд взяв до уваги, а яку відкинув;
-                  при відхилені апеляційної скарги в оскаржуваному рішенні не навів беззаперечних мотивів та/або обґрунтувань з посиланням на докази, які обґрунтовують висновки суду та спростовують доводи сторони захисту, наведені в апеляційні скарзі та доповненнях до неї щодо відсутності мотиву у ОСОБА_4 та його непричетності до вчинення інкримінованого злочину;
-                  під час апеляційного розгляду повторно порушив вимоги статей 23, 94, 95 КПК щодо безпосередності дослідження доказів, їх оцінки (переоцінки) та допустив неповноту, оскільки без безпосереднього дослідження в судовому засіданні під 
час апеляційного розгляду надав оцінку доказам, а саме: показанням 
потерпілих ОСОБА_13 , ОСОБА_12 , ОСОБА_14 , законного 
представника неповнолітнього потерпілого ОСОБА_15 , свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , наданих ними в суді першої інстанції.
У зв`язку з вищевказаним захисник вважає, що апеляційний суд допустив істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, а тому просить ухвалу апеляційного суду скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Мотиви Суду
Згідно із ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, однобічність та неповнота судового розгляду самі собою можуть бути підставою для зміни чи скасування вироку місцевого суду апеляційним судом (статті 409, 410 КПК).
Підставами ж для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції згідно зі ст. 438 КПК є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Верховний Суд перевіряє правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального закону, а вирішуючи питання щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судових рішень, виходить із установлених фактичних обставин, викладених у рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій.
За статтею 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
У свою чергу, положеннями ст. 94 КПК передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів 
- з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Оцінка доказів згідно зі ст. 94 КПК є виключною компетенцією суду, який постановив вирок.
Апеляційний розгляд згідно з ч. 1 ст. 405 КПКздійснюється за правилами судового розгляду в суді першої інстанції з урахуванням особливостей, передбачених главою 
31 КПК.
Суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції 
в межах апеляційної скарги. 
Ухвала апеляційного суду - це рішення вищого суду стосовно законності 
та обґрунтованості вироку, ухвали, що перевіряються в апеляційному порядку. Вона повинна відповідати тим же вимогам, що і вирок суду першої інстанції, тобто бути законною, обґрунтованою і вмотивованою.
За статтею 419 КПК в ухвалі апеляційного суду, крім іншого, має бути зазначено: короткий зміст вимог, викладених у апеляційних скаргах та зміст судового рішення суду першої інстанції; узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, й узагальнений виклад позиції інших учасників судового провадження; обставини, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій з посиланням на докази; мотиви визнання окремих доказів недопустимими чи неналежними, та з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався.
Відповідно до ч. 2 цієї статті при залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Вказаних вимог закону суд апеляційної інстанції під час перегляду вироку суду першої інстанції дотримався.
Апеляційний суд, розглядаючи кримінальне провадження за апеляційною скаргою засудженого, погодився з доводами ОСОБА_4 про те, що його затримання 07 лютого 2017 року було з порушенням вимог КПК. Внаслідок цього фактичні дані, які повідомив ОСОБА_4 під час спілкування з працівниками правоохоронного органу, у тому числі при проведенні огляду місця події, в період з 07 по 19:10 08 лютого 
2017 року, за відсутності захисника та з порушенням права не свідчити проти себе, колегією суддів обґрунтовано визнано такими, що отримані з істотним порушенням прав людини і основоположних свобод, що призвело до визнання їх недопустимими.
Окрім цього, у зв`язку з вищевказаним, апеляційний суд обґрунтовано відкинув показання свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 в частині відтворення пояснень ОСОБА_4 щодо зізнання у вбивстві ОСОБА_12 , які були надані ним під час огляду місця події 08 лютого 2017 року, та покладені місцевим судом в обґрунтування висновку про винуватість засудженого.
З цих же підстав, а також у зв`язку з прямим порушенням судом першої інстанції приписів ч. 7 ст. 97 КПК, колегією суддів апеляційного суду обґрунтовано відкинуто показання свідків (працівників правоохоронного органу) ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 в частині, що стосується зізнання ОСОБА_4 у вбивстві, місця знаходження трупа, а також обставин вбивства, зокрема, механізму завдання тілесних ушкоджень ОСОБА_12 та предмета, який при цьому використовувався ОСОБА_4 .
В той же час, взявши до уваги виключення з доказової бази у цьому кримінальному провадженні згаданих вище фактичних даних, які були закріплені в окремих джерелах доказів, суд апеляційної інстанції не погодився з доводами засудженого пронедоведеність його винуватості у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК, і вказав на те, що виключення цих фактичних даних з показань вищевказаних свідків та протоколу огляду місця події від 08 лютого 2017 року ніяким чином не впливає на доведеність винуватості ОСОБА_4 .
З урахуванням цього апеляційний суд дійшов висновку щодо зміни формулювання обвинувачення, визнаного місцевим судом доведеним, в частині знаряддя злочину, механізму заподіяння ОСОБА_12 тілесних ушкоджень та послідовності дій ОСОБА_4 , оскільки місцевий суд використав відомості, отримані зі слів засудженого, тобто недопустимі показання свідків та ОСОБА_4 , отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, оскільки інші докази, які б підтверджували, що ОСОБА_4 дістав з рюкзака металеву арматуру і умисно завдав нею потерпілому не менше двох ударів у ділянку обличчя та ліву лобно-тім`яну ділянку голови, від яких останній впав на землю, а потім не менше двох ударів каменем, який підібрав із землі, в ділянку потилиці, в кримінальному провадженні відсутні.
Разом з тим, апеляційний суд доречно зауважив, що немає підстав для визнання недопустимими в цілому показань свідків (працівників правоохоронного органу) ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та свідків (які були понятими під час огляду місця події) ОСОБА_10 і ОСОБА_11 , а також у повному обсязі фактичних даних, що містяться у протоколі огляду місця події від 08 лютого 
2017 року, за участю засудженого.
Так, колегія суддів зазначила, що винуватість ОСОБА_4 у вчиненні ним злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК підтверджена дослідженими в судовому засіданні місцевого суду доказами, зокрема показаннями свідка ОСОБА_16 
(дружини засудженого), яка зазначила, що 14 січня 2017 року вона, ОСОБА_4 , ОСОБА_12 та її син гуляли на площі біля ялинки у м. Чернігові і на початку 22 год всі разом на таксі поїхали в с. Вересоч до них додому. Зазначене підтверджується показаннями свідка ОСОБА_20 , який підвозив їх як водій таксі. При цьому свідок зазначила, що наступного дня ОСОБА_4 і ОСОБА_12 випили пляшку горілки і розмовляли про ноутбук, який зник з квартири, яку вони орендували. Зранку 17 січня ОСОБА_4 поїхав до військової частини в АДРЕСА_1 , а ОСОБА_12 залишився у них вдома. Після чого вони удвох ходили до ОСОБА_18 , позичити гроші, що підтвердила сама ОСОБА_18 під час судового розгляду. О 18:30 повернувся ОСОБА_4 і привіз цигарки та пляшку горілки, яку вони випили. Близько 20:30 ОСОБА_4 і ОСОБА_12 пішли на електропотяг, що прямував у м. Чернігів, а вони з дитиною лягли спати. Близько 23 год ОСОБА_4 повернувся, сказав, що болить шлунок, тому ОСОБА_12 поїхав сам, і довго курив біля груби. 18 січня ОСОБА_4 зранку поїхав до госпіталю у м. Чернігів, звідки зателефонував їй і сказав, що ОСОБА_12 почав бійку, він вдарив його палицею по голові і той впав, казав, що посварились. Наступного дня сказав, що пожартував і нікого не вбивав. Також одного разу ОСОБА_4 телефонував зі слідчого ізолятора і просив, щоб вона не говорила, що він розповідав, що вбив ОСОБА_12 . 
Також суд врахував показання свідка ОСОБА_17 , який зазначив, що у квартирі, яку знімав ОСОБА_4 з ОСОБА_12 , зник його ноутбук. Тому вони були винні йому 2500 грн. 19 січня 2017 року йому зателефонував ОСОБА_4 і просив приїхати до нього в госпіталь. Він приїхав близько обіду і засуджений розповів, що коли вони удвох з ОСОБА_12 йшли на електропотяг, той не хотів віддавати гроші за ноутбук і почав погрожувати. Надалі ОСОБА_4 вдарив ОСОБА_12 палицею по голові, а тіло відтягнув у лісосмугу. При цьому засуджений просив його переховати тіло, щоб не знайшли залізничники. Він не хотів цього робити, тому 
говорив ОСОБА_4 , що зайнятий на роботі, не брав слухавку. Близько тижня ОСОБА_4 йому телефонував, телефонував також зі слідчого ізолятора і запитував, чи приходили до нього з прокуратури. 
На підтвердження цих показань додатково колегія суддів апеляційного суду зауважила, що свідок ОСОБА_17 під час досудового розслідування, зокрема, під час слідчого експерименту 13 квітня 2017 року повідомив, за яких обставин ОСОБА_4 зізнався йому у вбивстві ОСОБА_12 під час конфлікту через ноутбук і просив переховати тіло. При цьому, апеляційний суд жодних розбіжностей між цими даними та показаннями свідка в суді першої інстанції не встановив. 
Також, на підтвердження показань свідка ОСОБА_17 в тій частині, що ОСОБА_4 йому постійно телефонував та направляв sms-повідомлення, щоб він переховав тіло потерпілого, чого він намагався уникнути, апеляційний суд навів інформацію за результатами опрацювання даних, отриманих під час тимчасового доступу до речей і документів, якими володіють оператори мобільного зв`язку, згідно з якими ОСОБА_4 тільки 18 січня 2017 року здійснив 19 вихідних дзвінків та направив одне повідомлення, а з 19 по 22 січня 2017 року продовжував систематично телефонувати свідку та направляти йому повідомлення.
Додатково з оскаржуваної ухвали вбачається, що свідок  ОСОБА_19 повідомив, що він разом з ОСОБА_4 та ОСОБА_12 орендував квартиру. Він телефонував ОСОБА_12 через те, що у нього не було ключів від квартири, і той сказав, що буде близько 20 год у м. Чернігові. По голосу чув, що той п`яний. До 21:30 ОСОБА_12 не прийшов, він йому телефонував, але телефон був вимкнутий. Зранку ОСОБА_4 відчинив квартиру і збирав речі. Зі слів ОСОБА_4 , ОСОБА_12 був у 
квартирі, він виходив по справах, а коли повернувся ОСОБА_12 вже не було. ОСОБА_4 знав, що ОСОБА_12 шукають, але мовчав. 
Також, суд послався на показання потерпілих ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_13 , ОСОБА_12 , ОСОБА_14 , законного представника неповнолітньої потерпілої ОСОБА_15 щодо обставин зникнення та розшуку ОСОБА_12 .
Крім наведенихпоказань, винуватість засудженого обґрунтовано сукупністю інших доказів, зокрема, фактичних даних, що містяться: 
-                      у протоколі огляду місця події від 08 лютого 2017 року, згідно з яким поблизу залізничної станції «Вересоч» неподалік залізничних колій в лісовому масиві виявлено купу гілля, під яким знаходилось тіло чоловіка;
-                      у протоколі пред`явлення трупа для впізнання від 09 лютого 2017 року, згідно з яким ОСОБА_22 , оглянувши труп, виявлений в лісосмузі, впізнав свого брата ОСОБА_12 ;
-                      у протоколі огляду місця події від 10 лютого 2017 року, згідно з яким на ділянці місцевості, неподалік залізничної колії на відстані близько 400 м від залізничної станції «Вересоч» на снігу виявлено речовину бурого кольору схожу на кров; 
-                      у протоколі огляду місця події від 13 лютого 2017 року, згідно з яким оглянуто труп ОСОБА_12 і вилучено зрізи нігтьових пластин з обох рук та одяг потерпілого (кросівки, джинси, натільні штани, шкарпетки, футболку, светр, куртку);
-                      у висновках судових імунологічних експертиз від 16 березня 2017 року № 142, від 17 березня 2017 року № 141, 139 та 140, від 23 березня 2017 року № 148, від 24 березня 2017 року № 149 та 150, згідно з якими на натільних штанах, джинсах, реглані, футболці, куртці, що належали ОСОБА_12 , а також у змиві зі снігу, знайдено кров людини, походження якої від ОСОБА_4 не виключається;
-                      у висновку судово-медичної експертизи від 13 квітня 2017 року № 132, згідно з яким встановлено тілесні ушкодження трупа ОСОБА_12 ; 
-                      у результатах опрацювання даних, отриманих під час тимчасового доступу 
до документів, якими володіють оператори мобільного зв`язку, згідно з якими ОСОБА_4 з 20:30 17 січня по 00:45 18 січня 2017 року перебував у Куликівському районі Чернігівської області, і в цьому ж районі з 21:01 15 січня 2017 року перебував ОСОБА_12 , який о 16:15 16 січня 2017 року здійснив останній вихідний дзвінок.
На підставі досліджених доказів місцевий суд, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, зазначив, що час смерті ОСОБА_12 узгоджується з показаннями свідка ОСОБА_16 , яка стверджувала, що потерпілий із засудженим вийшли близько 20:30 на електропотяг, який відправлявся у м. Чернігів о 21:50, що узгоджується з розкладом руху приміських поїздів між станціями, згідно з яким потяг «Ніжин-Чернігів» на станцію «Вересоч» прибуває о 21:48 та відправляється о 21:50, а також висновком судово-медичної експертизи, згідно з яким смерть ОСОБА_12 могла настати 17 січня 2017 року. 
Крім того, оцінивши показання свідків ОСОБА_17 та ОСОБА_16 , місцевий суд дійшов переконливого висновку, що конфлікт між засудженим і потерпілим стався з приводу повернення ОСОБА_17 грошей за ноутбук, який, зі слів свідка, зник з квартири, яку орендували ОСОБА_4 та ОСОБА_12 , поки він там гостював. І засуджений не заперечував, що разом з ОСОБА_12 погодився відшкодувати свідку вартість ноутбука, хоча в дійсності робити це не збирався. А тому апеляційний суд, обґрунтувавши свою позицію, погодився з висновками місцевого суду, що саме це було причиною конфлікту і мотивом вбивства.
Із викладеного видно, що доводи засудженого в апеляційній скарзі про недоведеність його винуватості у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК, а також про невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи в апеляції належним чином перевірено, на них суд надав змістовні відповіді. Апеляційний розгляд справи проведено в межах поданої апеляційної скарги з дотриманням вимог кримінального процесуального закону.
Доводи захисника щодо порушення апеляційним судом вимог статей 23, 94, 95 КПК у частині необхідності безпосереднього дослідження доказів є безпідставними. 
Відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушенням, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Як вбачається з вищевикладеного апеляційний суд не порушив установленого законом порядку апеляційного розгляду та обґрунтовано вказав, що визнання частини доказів недопустимими в цьому кримінальному провадженні не потребувало їх повторного дослідження.
Крім того, апеляційний суд, всупереч доводам захисника, у повній мірі виконав вказівки, викладені у постановах Верховного Суду від 02 березня 2021 року, а також від 26 вересня 2022 року та не порушив вимог ст. 439 КПК.
У цьому аспекті, Верховний Суд, оцінюючи доводи сторони захисту про те, що на висновок судів попередніх інстанцій про винуватість ОСОБА_4 категорично впливає оцінка допустимості фактичних даних, отриманих при проведенні 08 лютого 2017 року огляду місця події за участю засудженого, та вилучених під час його проведення доказів, бере до уваги, що Київський апеляційний суд, погоджуючись з рішенням місцевого суду про винуватість ОСОБА_4 в інкримінованому йому злочині, поклав в основу сукупність інших доказів, які не викликають сумнівів у їх допустимості, в тому числі показання свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_16 та ОСОБА_19 , протоколів огляду місця події від 10 та 13 лютого 2017 року, протоколу пред`явлення трупа для впізнання від 09 лютого 2017 року,висновків судових імунологічних експертиз та судово-медичної експертизи трупа, протоколу слідчого експерименту від 13 квітня 2017 року за участю свідка  ОСОБА_17 , а 
також інформації, отриманої під час тимчасового доступу до документів, якими володіють оператори мобільного зв`язку, згідно з якою встановлено місцезнаходження мобільних телефонів ОСОБА_4 та ОСОБА_12 , а також підтверджено показання свідка ОСОБА_17 щодо систематичних дзвінків ОСОБА_4 .
Також, на виконання вказівок, викладених у постановах Верховного Суду від 02 березня 2021 року та від 26 вересня 2022 року, апеляційний суд взяв до уваги показання свідків лише у частині виконання ними своїх службових обов`язків та вчинення дій, які не були пов`язані з визнавальними показаннями ОСОБА_4 . 
Аналіз КПК дає підстави стверджувати, що цей закон не містить заборони щодо встановлення тих чи інших обставин на підставі сукупності непрямих (стосовно конкретного факту) доказів, які хоча й безпосередньо не вказують на відповідну обставину, але підтверджують її поза розумним сумнівом на основі логічного аналізу їх сукупності та взаємозв`язку (статті 85 та 94 КПК).
Крім того, згідно з усталеною судовою практикою, доказування тих чи інших обставин злочину, як правило, ґрунтується не на одному чи кількох прямих доказах, а на аналізі саме сукупності всіх, у тому числі непрямих, доказів. І саме на такому аналізі та оцінці всіх доказів і робиться висновок про доведеність поза розумним сумнівом або недоведеність (згідно з цим стандартом доказування) факту вчинення злочину конкретною особою.
Апеляційнийсуд, навітьз урахуванням визнаннянедопустимими окремихдоказів в частині зізнавальнихпоказань засудженого, правильно зауважив, що сукупність іншихфактичних даних, що містяться у джерелах доказів, наданих стороноюобвинувачення, свідчатьпро винуватість     ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованогойому злочину. 
Зіставившидокази в їх взаємозв'язку, апеляційний суд умотивовано визнав, що показання учасниківсудового процесу, як і дані протоколів слідчихдій, експертних висновківта інших письмових доказів, на підставі ст. 84 КПК є процесуальними джереламидоказів, і правомірно поклавїх в основу ухваленогорішення.
Оцінка достовірності цих доказів перебуває у компетенції апеляційного суду і не віднесена до повноважень Верховного Суду.
Колегія суддів апеляційного суду, надавши оцінку вищевказаним доказам з точки зору належності, допустимості, достовірності та достатності, зазначила про неспроможність численних версій засудженого щодо його непричетності до вбивства ОСОБА_12 та неправдивість його показань про що, серед іншого, свідчить те, що, приховавши від працівників поліції і свідка ОСОБА_19 той факт, що потерпілий напередодні зникнення гостював у нього вдома, свою поведінку він логічно пояснити не зміг, хоча достовірно знав, що розпочалися пошуки ОСОБА_12 .
Апеляційний розгляд проведено з дотриманням вимог кримінального процесуального закону. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 419 КПК.
Наведені у касаційній скарзі доводи не ставлять під сумнів правильності висновків суду першої інстанції з урахуванням змін, внесених у вирок апеляційним судом і не містять переконливих обґрунтувань, які би давали підстави Верховному Суду безспірно стверджувати, що ці судові рішення постановлено без додержання вимог статей 370, 419 КПК.
На переконання колегії суддів касаційної інстанції, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які би були безумовними підставами для скасування чи зміни судових рішень, у касаційній скарзі захисника не наведено.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що підстав для задоволення касаційної скарги захисника з мотивів, наведених у ній, немає, а тому відповідно до п. 2 ч. 2 
ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
п о с т а н о в и в:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 на ухвалу Київського апеляційного суду від 10 січня 2023 року стосовно  ОСОБА_4 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:
 
ОСОБА_1                                                  ОСОБА_2                                         ОСОБА_3