ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4482/23 Справа № 182/1766/22 	  	Суддя у 1-й інстанції - Кобеляцька- Шаховал І.О. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова  В. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2023 року                                                                м.Кривий Ріг

Справа № 182/1766/22

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.
суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.
секретар судового засідання - Тимофєєва В.О.

сторони:
позивач –   ОСОБА_1 , 
відповідачка –  ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу відповідачки ОСОБА_2   на заочне рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 жовтня 2022 року, яке ухвалено суддею Кобеляцькою-Шаховал І.О.  у місті НікополіДніпропетровської області та повне судове рішення складено 04 жовтня 2022 року, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа Приватний нотаріус Нікопольського міського нотаріального округу Наявко Ігор Миколайович, про визнання договору дарування недійсним. 
Позовна заява мотивована тим, що  17 листопада 2016 року між ОСОБА_1 та відповідачкою ОСОБА_2 , яка йому доводиться донькою, було укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Наявко І.М., та зареєстрований в реєстрі за № 16-41. 
Згідно вищевказаного договору дарування, позивач передав 1/2 частку у праві спільної часткової власності на житловий будинок з надвірними будівлями, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . 
При цьому, зазначає, що інша 1/2 частина вищевказаного житлового будинку належить відповідачці ОСОБА_2 . 
В той же час, позивач вказує, що договір дарування укладений всупереч його волі, оскільки він помилився щодо обставин, які мають істотне значення, а отже, на його думку, договір дарування має ознаки недійсності, виходячи з наступного. 
Так, у 2016 році він вирішив заповісти своїй доньці належну йому частку у будинку взамін на те, що вона, разом зі своїм чоловіком, будуть доглядати за ним. Участі у відчуженні житла він не приймав, оскільки є людиною похилого віку, має багато хронічних хвороб та не міг сприймати відповідні терміни та поняття, а тому не знав та не міг знати, що підписує договір дарування, який він вважав заповітом та який мав набрати чинності лише після його смерті. Однак, з моменту укладення договору дарування відповідачка не приймає участі в його житті, не надає допомоги, не підтримує ні матеріально, ні морально. Натомість, відповідачка разом зі своїм чоловіком виганяють його зі спірного будинку, ображають, постійно вчиняють сварки. Будинок на даний час перебуває також і у його володінні та користуванні, він здійснює оплату житлово-комунальних послуг та інших витрат, що додатково вказує на помилковість підписання договору дарування з його боку. На час укладення оспорюваного договору дарування йому було 90 років. Крім цього, позивач посилається на ту обставину, що з 02 червня 2016 року він перебуває на консультативному обліку у лікаря психіатра у зв`язку з наявністю психічного захворювання. 
Таким чином, вважає, що вказаний договір дарування було укладено під впливом помилки, в момент укладення якого він не розумів його змісту та наслідків, у зв`язку з чим змушений звернутися до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування 1/2 частки у праві спільної часткової власності на житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений 17 листопада 2016 року приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Наявко І.М., та зареєстрований в реєстрі за № 16-41.
Заочним рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 жовтня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.
Визнано недійсним договір дарування 1/2 частки у праві спільної часткової власності на житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 (дарувальник) та ОСОБА_2 (обдаровувана), посвідчений 17 листопада 2016 року приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Наявко І.М., та зареєстрованого в реєстрі за № 16-41.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 992 грн. 40 коп.
Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 лютого 2023 року заяву відповідачки ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення суду залишено без задоволення.
В апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неповне з`ясування обставин справи, а також недоведеність обставин, які суд вважав встановленими.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не було враховано тієї обставини, що, під час укладення договору дарування, позивачеві ОСОБА_1 було роз`яснено його права та всі умови договору, зокрема й щодо переходу права власності на частину домоволодіння до відповідачки ОСОБА_2 .
Зазначає, що сторонами у повному обсязі виконано всі умови договору дарування, їй передано майно та вона здійснює його використання за призначенням.
Вважає, що доказів нерозуміння позивачем наслідків укладеного договору та помилки суду не надано, а лише похилий вік позивача не може бути підставою для задоволення його позовних вимог.
Зазначає, що відповідачка ОСОБА_2 не була належним чином повідомленою про розгляд справи, чим порушено її право на судовий захист та надання відзиву на позов, та суд безпідставно ухвалив заочне рішення, адже розгляд справи без повідомлення учасників справи за правилами спрощеного позовного провадження не передбачає проведення судових засідань та заочний розгляд справи є неможливим. 
Відзив на апеляційну скаргу не подано.
Позивач ОСОБА_1 , будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився, надавши заяву про розгляд справи за його відсутності.
Заслухавши суддю-доповідача, відповідачку ОСОБА_2 та її представника адвоката Чуприну Т.Ю., які, кожна окремо, підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
За положеннями п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України обов`язковою підставою для скасування рішення суду є розгляд справи за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час та місце засідання суду, у випадку, якщо так повідомлення є обов`язковим.
Апеляційна скарга відповідачки ОСОБА_2 обгрунтована тим, що вона не була належним чином повідомленою про розгляд справи, чим порушено її право на судовий захист та надання відзиву на позов.
Разом з тим, предмет даного спору не включено до переліку справ, які не можуть бути розглянуті у порядку спрощеного позовного провадження, визначеного у ч. 4 ст. 274 ЦПК України, цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Приватний нотаріус Нікопольського міського нотаріального округу Наявко Ігор Миколайович, про визнання договору дарування недійсним може бути розглянута у порядку спрощеного позовного провадження, у зв`язку з чим суд першої інстанції правомірно, ухвалою від 05 липня 2022 року, постановив розглядати даний спір у порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення (виклику) сторін (а.с. 22-23).
Отже, неповідомлення відповідачки ОСОБА_2 про час та місце розгляду справи, у даному випадку, зважаючи на розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення (виклику) сторін, не тягне за собою скасування рішення суду першої інстанції, у зв`язку з чим колегією суддів відхиляються доводи апеляційної скарги в цій частині та перевіряється рішення суду по суті.
Судом першої інстанції встановлено, що 17 листопада 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Наявко І.М. та зареєстрований в реєстрі за № 16-41. Згідно вищевказаного договору дарування, позивач передав ОСОБА_2 1/2 частку у праві спільної часткової власності на житловий будинок з надвірними будівлями, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.5-6).
На момент укладення оспорюваного договору дарування житлового будинку від 17 листопада 2016 року, позивачу ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , виповнилося 90 років. 
З 02 червня 2016 року до моменту укладання договору дарування - 17 листопада 2016 року, позивач ОСОБА_1 перебував на консультативному обліку у лікаря психіатра (а.с.7-11).
Позивач ОСОБА_1 залишився мешкати у спірному домоволодіння, несе витрати на його утримання та ключі від будинку фактично відповідачці не передавалися.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 , підписуючи договір дарування, не мав волевиявлення на укладення спірного договору і відчуження належної йому на праві власності частини домоволодіння, оскільки фактично залишився без житла. Таким чином, до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення статті 229 ЦК України.
Колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.
Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 
2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.
Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає, з огляду на наступне.  
Згідно із статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Правовим наслідком укладання договору дарування є безповоротне припинення права власності у дарувальника на майно, що є предметом договору, та виникнення права власності на нього в обдарованої особи. Особливість договору дарування полягає у тому, що цей договір є безоплатним: право власності на предмет договору переходить до обдаровуваного без надання будь-якої зустрічної матеріальної чи нематеріальної компенсації дарувальникові.
У позові про визнання недійсним договору дарування частини домоволодіння позивач, серед іншого, зазначив, що, укладаючи оспорюваний договір, сподівався на те, що відповідачка ОСОБА_2 та її чоловік будуть в подальшому надавати йому допомогу допомогу та стануть власниками майна лише після його смерті.
Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Правові наслідки вчинення правочину під впливом помилки визначені у статті 229 ЦК України: якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.
Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин, вчинений під впливом помилки відповідно до статті 229 ЦК України, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилась сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка мала місце, а також що вона має істотне значення. Не має правового значення помилка щодо одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.
Правова позиція Верховного Суду України щодо предмета доказування у справах про визнання недійсними договорів дарування на підставі статті 229 ЦК України викладена у постановах від 11 листопада 2015 року (провадження № 6-1124цс15), від 02 грудня 2015 року (провадження № 6-2087цс15), від 03 лютого 2016 року (провадження № 6-1364цс15), від 20 квітня 2016 року (провадження № 6-372цс16).
Так, вирішуючи питання про наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладання договору дарування замість договору довічного утримання, суду необхідно встановити: вік позивача, його стан здоров`я та потребу у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного, відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдарованому та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладання договору дарування, тощо. 
Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 вересня 2021 року в справі № 161/17523/16-ц (провадження № 61-3916св20) вказано, що: «Верховний Суд наголошує, що лише з`ясування таких обставин, як вік позивача, його стан здоров`я, наявність у позивача спірного житла як єдиного, продовження дарувальником проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування самі по собі - без доведення наявності такої вади волі у дарувальника, як помилки під час укладення оспорюваного договору - не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним. Наведені обставини можуть бути лише опосередкованими доказами наявності такої помилки. В іншому випадку усі правочини, укладені особами відповідного віку, стан здоров`я яких є поганим та які продовжили проживати у подарованому житлі, підлягали б визнанню недійсними, що призвело б до обмеження правочиноздатності такої категорії осіб, що, у свою чергу, порушувало б гарантії, проголошені в статті 21 Конституції України щодо рівності осіб у їх правах.
Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про відмову у задоволенні позову, оскільки позивач не довела, що на момент укладення оспорюваних договорів дарування вона помилялася стосовно правової природи укладених нею правочинів та існували обставини, які зумовлюють визнання договорів дарування недійсними, оскільки, укладаючи ці договори, вона усвідомлювала їх істотні умови і правові наслідки їх укладення. Наступна зміна свого рішення або ставлення до його наслідків в результаті переусвідомлення його значення для себе, що настали у майбутньому, тобто після укладення такого правочину, не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки станом на момент укладення оспорюваного правочину. Суд виходить з того, що підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність, а можуть слугувати виключно підставами для його розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації».
Аналогічні висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року в справі № 447/2297/19 (провадження № 61-3096св21), від 03 травня 2022 року в справі № 715/2513/19 (провадження № 61-15340св20), від 26 жовтня 2022 року у справі № 947/32485/20 (провадження № 61-7209св22), від 15 березня 2023 року у справі № 288/1366/21 (провадження № 61-8441св22).
При цьому, згідно з ч. 6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). 
Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.
Матеріалами справи підтверджено, що 17 листопада 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Наявко І.М. та зареєстрований в реєстрі за № 16-41. Згідно вищевказаного договору дарування, позивач передав ОСОБА_2 1/2 частку у праві спільної часткової власності на житловий будинок з надвірними будівлями, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.5-6).
Дарувальник підтвердив, що він розуміє значення, умови цього правочину, його правові наслідки, значення своїх дій, розумів зміст цього договору, що підтверджується змістом оспорюваного договору, підписаного, зокрема, позивачем ОСОБА_1 .
Сторони цього Договору підтвердили, що під час нотаріального посвідчення договору ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 ключі від частини домоволодіння, яка є предметом договору, чим підтверджують факт передачі предмету Договору.
Доказів помилки позивача ОСОБА_1 щодо правової природи укладеного ним правочину суду не надано. 
Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дійсно є людиною похилого віку та, на час укладення оспорюваного договору - 17 листопада 2017 року, йому виповнилося 90 років. 
Разом з тим, 16 листопада 2016 року ОСОБА_1 уклав шлюб із ОСОБА_3 , про що Нікопольським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області вчинено актовий запис №538.
Заочним рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 грудня 2018 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано.
10 січня 2020 року ОСОБА_1 уклав шлюб із ОСОБА_4 , про що Нікопольським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) вчинено актовий запис №11.
Згідно відомостей Головного управління державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, станом на 09 червня 2021 року, ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .
Зазначені обставини підтверджуються довідкою Квартального комітету №14 у місті Нікополі від 05.05.2023 року, згідно якої ОСОБА_1 знятий з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , з 09 червня 2021 року.
Вищенаведені обставини, у своїй сукупності, свідчать про те, що договір дарування від 17 листопада 2016 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та посвідчений приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Наявко І.М. та зареєстрований в реєстрі за № 16-41, виконаний сторонами у повному обсязі, зокрема позивач ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 1/2 частку у праві спільної часткової власності на житловий будинок з надвірними будівлями, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , змінив місце проживання та створив нову сім`ю.
Отже, будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , не може вважатися єдиним житлом   ОСОБА_1 .
Не зважаючи на похилий вік, останній уклав повторний шлюб та змінив місце проживання, що свідчить про відсутність у нього потреби у догляді та допомозі саме з боку відповідачки ОСОБА_2 . 
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивач не довів, що на момент укладення оспорюваного договору дарування він помилився стосовно правової природи укладеного ним правочину та існували обставини, які зумовлюють визнання договору дарування недійсним, оскільки, укладаючи цей договір, він усвідомлював його істотні умови і правові наслідки його укладення. 
За встановлених фактичних обставин справи колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 змінив наміри щодо відчуження майна після укладення договору дарування, що не може свідчити про помилку стосовно правової природи договору під час укладення такого правочину.
Таким чином, позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що на момент укладення договору дарування він мав волевиявлення саме на укладення заповіту, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним в порядку статті 229 ЦК України.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду – скасуванню, на підставі п.1, п.4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Позивач ОСОБА_1 є інвалідом першої групи (а.с. 11), а тому звільнений від сплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».
За таких обстави, судові витрати, понесені відповідачкою ОСОБА_2 при поданні апеляційної скарги у розмірі 1 488,60 грн. підлягають компенсації за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Керуючись ст. ст. 367, 374, п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідачки ОСОБА_2  – задовольнити.
Заочне рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 жовтня 2022 року – скасувати та ухвалити нове рішення.
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа – приватний нотаріус Нікопольського міського нотаріального округу Наявко Ігор Миколайович про визнання договору дарування недійсним - відмовити.
Компенсувати ОСОБА_2  судові витрати у розмірі 1 488 (одна тисяча чотириста вісімдесят вісім) гривень 60 (шістдесят) копійок за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 13 червня 2023 року.

Головуючий:         
                                       
Судді: