ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 541/1530/21  Номер провадження 22-ц/814/2015/23	Головуючий у 1-й інстанції Куцин В. М.  Доповідач ап. інст. Одринська Т. В.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2023 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
Головуючого судді Одринської Т.В., 
суддів: Пікуля В.П., Панченка О.О.
за участю секретаря Сальної Н.О.
розглянув у відкритому судовому засіданні у м. Полтаві цивільну справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу 
та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання правочину недійсним та відшкодування моральної шкоди,
за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 
на рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 19 липня 2022 року
                                           В С Т А Н О В И В :

В червні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила стягнути з відповідача на її користь борг в сумі 138 130 грн 46 коп. на підставі розписки від 18.01.2021 року.
Позов мотивовано тим, що на підставі довіреності, виданої 15 січня 2021 року за усним договором доручення, вона уповноважила ОСОБА_2 розпоряджатися належним їй на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_1 , виданого та зареєстрованого 28 квітня 2015 року Центром ДАІ 5303, автомобілем марки VOLKSWAGEN PASSAT 1.8, 2014 року випуску, шасі (кузов, рама) НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_3 , з правом керування, продажу, зняття з обліку в органах ДАІ, сервісних центрах МВС України, одержання грошей. На підставі цієї довіреності вказаний автомобіль в цей же день був проданий відповідачем.
Отримання відповідачем коштів за укладеним правочином обумовило виникнення у нього обов`язку передати їй все одержане у зв?язку з виконанням доручення, але відповідач обов`язок щодо повернення належних їй коштів за автомобіль виконав не повністю, а саме: не передав кошти в сумі 5000 доларів США які зобов`язувався повернути в найближчі терміни, про що ним 18.01.2021 була видана розписка.
В зв`язку з тим, що на її усні звернення про повернення боргу відповідач не реагував, 11 березня 2021 року нею було направлено на його адресу проживання та на адресу здійснення підприємницької діяльності письмову вимогу про повернення боргу в семиденний строк з дня отримання ним вимоги. Вказана вимога була отримана відповідачем 12 березня 2021 року, проте своє зобов?язання він не виконав до цього часу, звернення щодо повернення боргу ігнорує. 
Виходячи з викладеного, так як мало місце несвоєчасне виконання взятих на себе встановлених договором доручення зобов?язань з боку відповідача, просила стягнути з ОСОБА_2 компенсацію за користування ним коштами, які належні їй, у вигляді трьох процентів річних від простроченої суми за період з 20.03.2021 по 29.06.2021 у розмірі 41,92 доларів США, що визначена: 5000 доларів США (сума простроченої заборгованості за позикою) х (3% : 365) * 102 дні 41,92 доларів США.
В серпні 2021 року ОСОБА_2 подав зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики від 18.01.2021 року, укладеного у формі розписки на суму 5000 доларів США, та стягнення моральної шкоди в сумі 100000 гривень.
Вказував, що влітку 2020 року позивач разом з відповідачем займалися спільним веденням бізнесу, відповідно було створено ТОВ «АЛУСТОН», для зручності ведення підприємницької діяльності прийнято рішення щоб керівником і кінцевим бенефіціарним власником товариства була одна і та ж особа - ОСОБА_1 . Оскільки, на момент вчинення реєстраційний дій позивач вже був суб?єктом підприємницької діяльності - фізичною особою підприємцем та займався веденням свого власного бізнесу. Відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань розмір статутного капіталу становить - 100 000 грн. Дану суму коштів ОСОБА_1 не могла внести самостійно, виходячи з розміру її доходів, так як у грудні 2019 року ОСОБА_1 написала заяву про звільнення з роботи, в подальшому наказом від 05 серпня 2020 року її було звільнено із займаної посади, вказана обставина підтверджується рішенням суду від 13.01.2021. Також, на утриманні ОСОБА_1 знаходиться неповнолітня дитина.
У свою чергу, позивач за зустрічним позовом забезпечував підтримку бізнесу не лише інтелектуальним ресурсом, а й власними коштами. Оскільки, між сторонами існували дружні стосунки, всі фінансові відносини будувалися на довірі, проте, згодом стосунки погіршилися і метою припинення неприязних взаємовідносин, ОСОБА_2 відмовився від співпраці ОСОБА_1 , залишивши їй повністю бізнес. В даній ситуації позивач за зустрічним позовом робив спроби усунути конфлікт, однак, відповідач навпаки створювала умови для його загострення.
ОСОБА_1 примушувала написати ОСОБА_2 розписку під загрозою продовжувати чинити психологічний тиск на його родину та розповсюджувати недостовірну інформацію серед друзів, знайомих та ділових партнерів.
За таких обставин, ОСОБА_2 був змушений написати дану розписку під тиском позивача, яка хотіла уникнути фінансової відповідальності, у разі пред`явлення відповідачем майнових вимог до неї.
Рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 19 липня 2022 року відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу в сумі 138130 сто тридцять вісім тисяч сто тридцять) грн 46 коп. на підставі розписки від 18.01.2021 року.
Відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики від 18.01.2021 року, укладеного у формі розписки ОСОБА_2 на суму 5000 (п?ять тисяч ) доларів США, та стягнення моральної коди в сумі 100000 гривень.
Додатковим рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 19 липня 2022 року відмовлено в задоволенні заяви представника ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 витрат на правничу допомогу.
Апеляційну скаргу на вказане судове рішення подав представник ОСОБА_1 – адвокат Сидореко Ю.В. вказуючи на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення боргу з ОСОБА_2 та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити повністю. Вирішити питання понесених ОСОБА_1 судових витрат.
ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу на рішення Миргородського міськрайонного суду від 19 липня 2022 року, так як вважає, що при його ухваленні суд неповно встановив обставини, які мають значення для справи, неповно і неправильно дослідив докази, надав невірну оцінку обставинам справи, а також невірно застосував норми матеріального та процесуального права. Просить рішення в частині відмови в задоволенні зустрічних позовних вимог скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення, яким його вимоги задовольнити повністю.
Відзив до суду апеляційної інстанції у встановлені строки не надходив.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі судового рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_1 , від 28 квітня 2015 року була власником автомобіля марки VOLKSWAGEN PASSAT 1.8, 2014 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 .
Довіреністю від 15 січня 2021 року, посвідченою приватним нотаріусом Миргородського міського нотаріального округу Полтавської області Гіль Д.В., ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_2 розпоряджатися належним їй на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_1 , виданого та зареєстрованого 28 квітня 2015 року автомобілем марки VOLKSWAGEN PASSAT 1.8, 2014 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 , з правом в тому числі продажу, зняття з обліку в органах ДАІ, сервісних центрах МВС України, одержання грошей. Довіреність дійсна до 15 лютого 2021 року (а.с. 5).
15 січня 2021 року між ОСОБА_1 , в особі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі- продажу № 8045/2021/2388936 транспортного засобу: VOLKSWAGEN, модель: PASSAT, 2014 року, реєстраційний номер В14373BX. Пунктом 3.1. Договору встановлено, що за домовленістю сторін ціна транспортного засобу складає 49 000 грн. (сорок дев`ять тисяч гривень) (а.с. 149-150).
Відповідно до розписки, складеної 18.01.2021 р., ОСОБА_2 станом на 18.01.2021 залишився винен ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 5000 (п`ять тисяч) доларів США по оплаті за автомобіль. Зобов`язувався повернути в найближчі терміни (а.с. 6).
Судом встановлено та не заперечується самою ОСОБА_1 , що вона отримала від ОСОБА_2 грошові кошти, в сумі 12000 доларів США., від продажу належного їй автомобіля. 
11 березня 2021 року ОСОБА_1 направила на адресу ОСОБА_2 письмову вимогу щодо повернення у семиденний строк грошових коштів, одержаних ним у зв`язку із виконанням доручення від 15 січня 2021 року, у розмірі 5000 доларів США (а.с.7-8).
В ході судового розгляду представник позивача стверджував, що в зв`язку з невиконанням обов`язків повіреного по переданню грошей за проданий автомобіль, між сторонами був укладений договір новації, що підтверджується розпискою ОСОБА_2 про зобов`язання повернути 5000 доларів США у найближчий час.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що в оспорюваному договорі (розписці) немає вказівки на первинне і нове зобов`язання та намірів сторін вчинити новацію. Розписка від 18.01.2021 року не містить обов`язкових умов договору новації передбачених ст. 604 ЦПК України, тому суд прийшов до висновку про недоведеність вимог ОСОБА_1 .
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду виходячи з наступного.
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України (далі ЦК країни) підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини.
Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).
Згідно з частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 206 ЦК України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.
Згідно зі статтею 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти: 1) правочини між юридичними особами; 2) правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 3) правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 4) інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.
Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
У статті 641 ЦК України визначено, що пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна зі сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.
Статтею 1000 ЦК України визначено, що за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя. Договором доручення може бути встановлено виключне право повіреного на вчинення від імені та за рахунок довірителя всіх або частини юридичних дій, передбачених договором. У договорі можуть бути встановлені строк дії такого доручення та (або) територія, у межах якої є чинним виключне право повіреного.
У договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними (стаття 1003 ЦК України).
Статтею 1006 ЦК України визначено обов`язки повіреного, зокрема повірений зобов`язаний: 1) повідомляти довірителеві на його вимогу всі відомості про хід виконання його доручення; 2) після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; 3) негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення.
Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Встановлено, що правовідносини між сторонами за первісним позовом виникли на підставі довіреності, якою ОСОБА_2 був уповноважений продати належний позивачу автомобіль та отримати грошові кошти.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи автомобіль VOLKSWAGEN, модель: PASSAT, 2014 року, реєстраційний номер НОМЕР_3 . був реалізований на підставі договору купівлі-продажу від 15 січня 2021 року за 49 000 грн (т. 1 а.с. 38)
Сторонами не заперечується, що за проданий автомобіль ОСОБА_2 передав ОСОБА_1 12 000,00 доларів США, що значно перевищує суму, зазначену в договорі купівлі – продажу від 15 січня 2021 року. 
Таким чином, вбачається, що ОСОБА_2 , як повірений, відповідно до вимог ч. 3 ст. 1006 ЦК України, свої зобов`язання виконав повністю.
Розписка, що надана позивачем на підтвердження позову, не є за своєю правовою природою договором позики. Заявлена позивачем сума заборгованості за продаж автомобіля не узгоджується з матеріалами справи. Таким чином, підстав для задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу немає. 
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики від 18.01.2021 року, укладеного у формі розписки, виходячи з наступного.
За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості (стаття 1046 ЦК України).
На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості грошей (частина друга стаття 1047 ЦК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки».
Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно з частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Відповідно до ч. 2 ст. 1046 ЦК України визначено, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками, тобто реальним.
Крім того, частиною першою статті 1049 ЦКУкраїни встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Договір позики є двостороннім правочином, а також одностороннім договором, адже після його укладення всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або відповідної кількості речей того ж роду й такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
В розписці від 18.01.2021 р., зазначено, що ОСОБА_2 станом на 18.01.2021 залишився винен ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 5000 (п`ять тисяч) доларів США по оплаті за автомобіль. 
З вказаної розписки не можна встановити, що кошти в сумі 5000 доларів США були передані ОСОБА_1 . ОСОБА_2 у борг, чи були отримані останнім за договором купівлі-продажу транспортного засобу.
Зважаючи, на зазначене, колегія суддів вважає, що між сторонами склалися правовідносини, не пов`язані із передачею грошових коштів у позику отже предмет спору грошові кошти у розмірі 5000 доларів США не є позикою, тому підстав для задоволення позову про визнання договору позики недійсним відсутні.
Згідно п.1 ч.1  ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За наведених обставин, апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 19 липня 2022 року- залишити без змін.
Оскільки, в задоволенні апеляційних скарг відмовлено, підстав для розподілу судових витрат, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України не має.
Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - залишити без задоволення.
Рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 19 липня 2022 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 01.05.2023.

Головуючий суддя :                                                Т.В. Одринська

Судді:                                                                В.П. Пікуль 

                                                        О.О. Панченко