Номер провадження: 22-ц/813/122/23 
Справа № 523/4452/17
Головуючий у першій інстанції Кисельов В.К.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.06.2023 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді: Драгомерецького М.М.,
суддів колегії: Громіка Р.Д., Дришлюка А.І., 

при секретарі: Узун Н.Д., 

за участю: представника ОСОБА_1 – адвоката Смирнової Л.П.,

переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Смирнової Лариси Петрівни в інтересах ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 22 січня 2019 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя,-

В С Т А Н О В И В:

28 листопада 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, стягнення компенсації за частку у спільній сумісній власності подружжя.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 03.08.2013 Котовським ВДРАЦС Одеської області було зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (актовий запис №190). Від шлюбу сторони мають спільну неповнолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає разом з позивачкою та знаходиться на її утриманні. В жовтня 2016 року відповідач покинув сім`ю, обґрунтувавши це тим, що у нього склалися стосунки з іншою жінкою, із якою він планує створити сім`ю.
В період шлюбу, за спільні кошти, подружжям було набуто у власність наступне майно: 1. Легковий автомобіль марки CHEVROLET Aveo 2006 року випуску, реєстраційний № НОМЕР_1 . 2. Гараж в авто-гаражному кооперативі ГО «Одеська обласна організація ВСА» місце № НОМЕР_2 за адресою: 6 км. Овідіопольської дороги Одеської області.
Крім цього, за договором купівлі-продажу майнових прав №10/17,1-24 від 09.02.2016, були набуті у власність майнові права на квартиру в незавершеному будівництві (масив АДРЕСА_1 . Згідно п. п. 2.2. цього договору, сторони домовились про те, що об`єктом нерухомості, майнові права якої передаються, є однокімнатна квартира АДРЕСА_2 в секції 17.1 загальною площею 32,42 кв.м на третьому поверсі. Загальна вартість куплених майнових прав складає 20 000 дол. США, що еквівалентно 536 000 грн по міжбанківському курсу на момент укладення договору. Пунктом 2.5. даного договору визначено, що строк закінчення будівництва та вводу до експлуатації об`єкту будівництва 31 жовтня 2017 року.
Відповідно до квитанцій до прибуткового касового ордеру №5127 від 09.02.2016, №5504 від 09.03.2016, №6081 від 11.04.2016, №8252 від 12.08.2016, позивачка внесла в рахунок купівлі майнових прав у об`єкт будівництва 78 800 грн, залишок складає 458 000 грн.
З урахуванням уточнених позовних вимог ОСОБА_2 просила суд:
- виділити у власність ОСОБА_1 гараж в авто-гаражному кооперативі ГО «Одеська обласна організація ВСА» місце № НОМЕР_2 за адресою 6 км. Овідіопольської дороги вартістю 155 100 грн;
- стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 вартість 1/2 частини гаражу в авто-гаражному кооперативі ГО «Одеська обласна організація ВСА» місце № НОМЕР_2 за адресою 6 км. Овідіопольської дороги, а саме 77 550 грн;
- виділити у власність ОСОБА_1 легковий автомобіль CHEVROLET Aveo 2006 року випуску державний номер НОМЕР_1 вартістю 50 000 грн;
- стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1/2 частини вартості автомобілю CHEVROLET Aveo 2006 року випуску державний номер НОМЕР_1 , а саме 25 000 грн;
- визнати право власності за ОСОБА_1 1/2 частину сплачених за договором №10/17,1-24 від 09.02.2016 на квартиру АДРЕСА_3 на суму 39 400 грн;
- припинити майнове право ОСОБА_1 №10/17,1-24 від 09.02.2016 на квартиру АДРЕСА_3 ;
- визнати особистим майновим правом ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків № НОМЕР_3 ) в тому числі з правом вимоги на об`єкт нерухомості, майнові права на який передаються згідно договору №10/17,1-24 від 09.02.2016 на квартиру АДРЕСА_3 .
Відповідач позовні вимоги визнав частково, а саме він не заперечує щодо визнання за позивачкою майнових прав на 1/2 частину сплачених за договором №10/17,1-24 від 09.02.2016 на квартиру АДРЕСА_3 , проте просив стягнути з позивачки компенсації частки з розрахунку суми у розмірі 83 440 грн. Решту позовних вимог відповідач просив залишити без задоволення, при цьому вказав, що автомобіль CHEVROLET Aveo 2008 року був проданий в період шлюбу з дозволу позивачки, а тому вона не має право вимагати будь-якої компенсації за її частку. Вона також пояснила, що гараж в авто-гаражному кооперативі ГО «Одеська обласна організація ВСА» місце № НОМЕР_2 за адресою 6 км. Овідіопольської дороги відповідачу не належить.
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 22 січня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково. Суд поділив спільне сумісне майно, яке було набуте ОСОБА_2 та ОСОБА_1 наступним чином:
п. 2.1. стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію 1/2 частини сплачених коштів за договором №10/17.1-24 від 09.02.2016, укладеного між ОСОБА_2 та ТОВ «Полімер-Граніт» щодо квартири АДРЕСА_3 у розмірі 41 720 гривень;
п. 2.2. припинено право спільної сумісної власності ОСОБА_1 на майнові права за договором №10/17.1-24 від 09.02.2016, укладеного між ОСОБА_2 та ТОВ «Полімер-Граніт» щодо квартири АДРЕСА_3 , після виконання п. 2.1 рішення;
п. 2.3. визнано за ОСОБА_2 право особистою приватної власності на майнові права за договором №10/17.1-24 від 09.02.2016, укладеного між ОСОБА_2 та ТОВ «Полімер-Граніт» щодо квартири АДРЕСА_3 після виконання п. 2.1 рішення;
п. 2.4. стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію вартості 1/2 частки у спільній сумісні власності на автомобіль Chevrolet Aveo, державний номерний знак НОМЕР_1 у розмірі 25 000 грн.
п. 2.5 решту позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, а саме щодо виділу у власність ОСОБА_1 гаражу в авто-гаражному кооперативі ГО «Одеська обласна організація ВСА» місце №964, стягнення компенсації з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 за гараж у розмірі 77 550 грн, виділу у власність ОСОБА_1 автомобіля Chevrolet Aveo, д.н.з. НОМЕР_1 , визнання за ОСОБА_1 право на 1/2 частину сплачених за договором №10/17.1-24 від 09.02.2016 коштів – залишено без задоволення.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 250 грн.
В апеляційній скарзі адвокат Смирнова Л.П. в інтересах ОСОБА_1 просить рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 22 січня 2019 року скасувати частково, а саме в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1/2 частини компенсації за проданий автомобіль Chevrolet Aveo, д.н.з. НОМЕР_1 , та в частині стягнення з ОСОБА_1 судового збору у розмірі 250 грн, та постановити в цій частині нове судове рішення. Яким відмовити в задоволенні вказаних позовних вимог, в решті рішення суду залишити без змін, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.
 
В судове засідання до апеляційного суду ні ОСОБА_2 , ні її адвокат Грушанський А.В. не з`явились, про розгляд справи повідомлялись належним чином та завчасно.
 
Позивачці ОСОБА_2 судові повістки неодноразово надсилались на усі відомі суду адреси, в тому числі на адреси її реєстрації, що була надана відділом обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України в Одеській області, однак судова кореспонденція поверталась до суду із відмітками «за закінченням терміну зберігання» та «адресат відсутній за вказаною адресою».
Відповідно до ч. 1 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи.
У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місце знаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.
Згідно зі ст. ст. 13, 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки.
На осіб, які беруть участь у справі, також покладається обов`язок не допускати свідомих маніпуляцій та ухилень від отримання інформації про рух справи.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами.
Таким чином, оскільки позивачка ОСОБА_2 не надала відомостей про зміну свого місця проживання або місцезнаходження під час провадження справи, тому направлені їй судові повістки вважаються доставленими, а ОСОБА_2 вважається такою, що своєчасно та належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи.
Апеляційний суд звертає увагу, що матеріали справи містять особисто подану ОСОБА_2 заяву про ознайомлення із матеріалами справи від 23.10.2020, що свідчить про обізнаність останньої про перебування в проваджені Одеського апеляційного суду даної цивільної справи та апеляційної скарги ОСОБА_1 .. Тому, за тривалий час перебуває цивільної справи в провадженні Одеського апеляційного суду, а саме з квітня 2019 року, ОСОБА_2 мала достатньо часу, в разі необхідності та зацікавленості, надати суду додаткові докази, клопотання, пояснення, та в повній мірі реалізувати свої процесуальні права. 
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Сторони по справі про дату судового засіданні повідомленні належним чином та завчасно, явка сторін не визнавалась апеляційним судом обов`язковою, заяв про відкладення розгляду справи не надходило.
Крім того, Верховний Суд в постанові від 01 жовтня 2020 року по справі №361/8331/18 висловився, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Таким чином, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, усвідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, колегія суддів керуючись вимогами ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважає можливим розглянути справу за відсутності належно сповіщеного позивача по справі.
В частинах 1 та 2 ст. 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 22 січня 2019 року перевіряється апеляційним судом в частині задоволених вимог ОСОБА_2 про: стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсації вартості 1/2 частки у спільній сумісні власності на автомобіль Chevrolet Aveo, д.н.з. НОМЕР_1 у розмірі 25 000 грн, та про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судового збору в розмірі 250 грн, оскільки лише в цій частині рішення суду оскаржується відповідачем.
Заслухавши суддю-доповідача, представника ОСОБА_1 – адвоката Смирнову Л.П., яка підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, за наступних підстав.
Право на доступ до суду, передбачено пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає таке: «Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи незалежним і безстороннім судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру».
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).
Крім того, частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, можуть бути: договори та інші правочини; інші юридичні факти. Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту (ст. ст. 11, 15 ЦК України).
Статтями 263-264 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим  , тобто ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, тощо.
Зазначеним вимогам закону рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 22 січня 2019 року відповідає не в повному обсязі.
Відповідно до положень статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Таке ж положення міститься у статті 368 ЦК України.
Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч. 1 ст. 69 СК України).
Розмір часток майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визначається за правилами статті 70 СК України.
Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільної сумісної власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Відповідний правовий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року в справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18).
Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.
Поділ майна, що є об`єктом права спільної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю мін ними (частина перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).
До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб; у випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі (постанова Верховного Суду від 22.03.2021 у справі №522/5302/16-ц).
Матеріалами справи встановлено, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 03 серпня 2013 року був укладений шлюб, який зареєстрований Відділом ДРАЦС РС по м. Котовську та Котовському району Котовського міжрайонного управління юстиції в Одеській області, актовий запис №190.
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 24.03.2017 року по справі №523/17304/16-ц шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , зареєстрований 03 серпня 2013 року, Відділом ДРАЦС РС по м. Котовську та Котовському району Котовського міжрайонного управління юстиції в Одеській області, актовий запис №190 було розірвано.
09 лютого 2016 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Полімер-Граніт» був укладений договір купівлі-продажу майнових прав №10/17,1-24 від 09.02.2016, були набуті у власність майнові права на квартиру в незавершеному будівництві (масив АДРЕСА_1 . Згідно п.п. 2.2. цього договору, сторони домовились про те, що об`єктом нерухомості, майнові права якої передаються, є однокімнатна квартира АДРЕСА_2 в секції 17.1 загальною площею 32,42 кв.м на третьому поверсі. Загальна вартість куплених майнових прав складає 20 000 дол США, що еквівалентно 536 000 грн, по міжбанківському курсу на момент укладення договору. Пунктом 2.5. договору визначено, що строк закінчення будівництва та вводу до експлуатації об`єкту будівництва 31 жовтня 2017 року.
Відповідно до квитанцій позивачкою були внесені наступні кошти. Так, згідно квитанції до прибуткового касового ордеру №5127 від 09.02.2016 була внесена сума у розмірі 26 800 грн, згідно квитанції до прибуткового касового ордеру №5504 від 09.03.2016 була внесена сума у розмірі 13 400 грн, згідно квитанції до прибуткового касового ордеру №6081 від 11.04.2016 була внесена сума у розмірі 12 850 грн, згідно квитанції до прибуткового касового ордеру №7974 від 28.07.2016 була внесена сума у розмірі 5 040 грн, згідно квитанції до прибуткового касового ордеру №8252 від 12.08.2016 позивачка внесла суму у розмірі 25 350 грн, тобто всього позивачка внесла в рахунок купівлі майнових прав в об`єкт будівництва суму у розмірі 83 440 грн. 
Також встановлено, що ОСОБА_1 придбав на підставі договору купівлі-продажу №1/582 від 09.03.2016 автомобіль CHEVROLET Aveo 2006 року, що підтверджується листом Регіонального сервісного центру в Одеській області від 24.11.2016 №31/15-228аз. (а.с. 14).
Відповідно до договору купівлі-продажу від 06.05.2016 ОСОБА_1 продав ОСОБА_5 даний автомобіль CHEVROLET Aveo 2006 року випуску д.н.з. НОМЕР_1 , за 50 000 грн (а.с. 33-34).
В позовній заяві ОСОБА_2 просила, в тому числі, стягнути з ОСОБА_1 на її користь 1/2 частини вартості автомобілю CHEVROLET Aveo 2006 року випуску державний номер НОМЕР_1 , а саме 25 000 грн, вказавши, що вона не надавала відповідачу письмової згоди на продаж автомобіля.
Так, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 в частині стягнення з ОСОБА_1 на її користь компенсацію вартості 1/2 частки за автомобіль Chevrolet Aveo, д.н.з. НОМЕР_1 у розмірі 25 000 грн, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження того, що даний автомобіль був відчужений ним за згодою позивачки, як співвласника майна, а отримані кошти були використані в інтересах сім`ї.
Однак, апеляційний суд не може погодитись із таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
В апеляційній сказі та у відзиві на позовну заяву, відповідач ОСОБА_1 категорично заперечує проти стягнення з нього 1/2 частини вартості автомобіля CHEVROLET Aveo 2006 року випуску державний номер НОМЕР_1 , оскільки ОСОБА_2 надала згоду на продаж даного, а вказані кошти від продажу автомобіля були використані в інтересах сім`ї, а саме на погашення грошового зобов`язання за договором №10/17, 1-24 – продажу майнових прав від 09.02.2016.
Відповідно до статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.
Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України).
У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.
Ключовим для вирішення питання про компенсацію одним із подружжя іншому компенсації вартості відчуженого спільного сумісного майна є не лише наявність на це письмової згоди іншого з подружжя, а використання виручених від продажу грошових коштів не в інтересах сім`ї чи на її потреби.
Як вказує Верховний Суду в постанові від 07.10.2020 по справі №752/7501/18: «Інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї». 
Отже, категорія «інтереси сім`ї» не має чіткого визначення у законодавстві України, а тому визначення того, чи було той чи інший правочин вчинено в інтересах сім`ї залишається на розсуд суду.
Як було встановлено матеріалами справи, шлюб між сторонами ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було розірвано рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 24 березня 2017 року (справа №523/17304/16-ц).
Відповідно до договору купівлі-продажу від 06 травня 2016 року, відповідач ОСОБА_1 продав ОСОБА_5 автомобіль CHEVROLET Aveo, 2006 року випуску державний номер НОМЕР_1 , за 50 000 грн (а.с. 33-34).
На підставі вищевикладених обставин, колегія суддів апеляційного суду прийшла до висновку про відсутність законних підстав для стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсації вартості 1/2 частини у спільній сумісній власності на автомобіль CHEVROLET Aveo 2006 року випуску д.н.з. НОМЕР_1 , оскільки даний автомобіль відчужений відповідачем на користь третьої особи під час перебування сторін в шлюбі, а доказів на підтвердження того, що кошти вилучені від продажу автомобіля витрачені відповідачем не на потреби сім`ї, всупереч вимог 81 ЦПК України, позивачем не надано.
В своїх вимогах відповідач ОСОБА_1 неодноразово наголошував в своїх поясненнях, що кошти від продажу автомобіля CHEVROLET Aveo, 2006 року випуску д.н.з. НОМЕР_1 , були витрачені на потреби сім`ї, а саме на погашення грошового зобов`язання за договором №10/17, 1-24 – продажу майнових прав від 09.02.2016, що не було спростовано позивачем.
Відповідно до приписів частин першої та третьої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України).
Пункт 6 ст. 3 ЦК України передбачає, що до засад цивільного законодавства віднесено серед іншого, добросовісність.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсації вартості 1/2 частки у спільній сумісні власності на автомобіль Chevrolet Aveo, д.н.з. НОМЕР_1 у розмірі 25 000 грн, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що кошти вилучені від продажу вказаного автомобіля відповідачем витрачені не на потреби сім`ї.
Згідно із ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, неправильно застосовано норми матеріального права, тому рішення суду підлягає частковому скасуванню, з ухваленням в скасованій частині нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в частині компенсації 1/2 частини вартості автомобілю CHEVROLET Aveo, д.н.з. НОМЕР_1 , у зв`язку з їх недоведеністю.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 382–384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу адвоката Смирнової Лариси Петрівни в інтересах  ОСОБА_1  задовольнити.
Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 22 січня 2019 року в частині задоволених позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсації вартості 1/2 частки у спільній сумісні власності на автомобіль Chevrolet Aveo, д.н.з. НОМЕР_1 у розмірі 25 000 грн – скасувати, та прийняти в цій частині нове судове рішенням, яким в задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1/2 частини вартості автомобілю CHEVROLET Aveo 2006 року випуску д.н.з. НОМЕР_1 , а саме 25 000 грн – відмовити.
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст судового рішення складено: 03 липня 2023 року.
Судді Одеського апеляційного суду:                                          М.М. Драгомерецький   

А.І. Дришлюк

                                                                                                                    Р.Д. Громік