ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
16 травня 2023 року           справа №200/4819/22 

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Гаврищук Т.Г., суддів: Блохіна А.А., Сіваченка І.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13 січня 2023 р. у справі №200/4819/22 (головуючий І інстанції С.І. Бабіч) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання протиправним і скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,-

                                                        УСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, в якому просила:
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про відмову у призначенні пенсії від 02.02.2022 року;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області призначити позивачу з 14.06.2021 року пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 2 відповідно до вимог п. "б" ст. 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" (в редакції до внесення змін Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 року № 213-VІІІ), з урахуванням рішення Конституційного Суду України № 1-р/2020 від 23.01.2020 року та рішення Верховного Суду від 21.04.2021 року у зразковій справі № 360/3611/20-а (Пз/9901/32/20), а також згідно з висновками, які викладені у мотивувальній та резолютивній частинах рішення Донецького окружного адміністративного суду від 28.09.2021 року у справі № 200/9929/21, та відповідно до заяви від 14.06.2021 року.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 13 січня 2023 року позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області від 02.02.2022 року (без номеру) про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області призначити ОСОБА_1 з 14.06.2021 року пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 2 відповідно до п. "б" ч. 1 ст. 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" в редакції до внесення змін Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 року № 213-VІІІ, з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020 року № 1-р/2020, зарахувавши до пільгового стажу ОСОБА_1 за Списком № 2 згідно з п. "б" ч. 1 ст. 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" в редакції до внесення змін Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 року № 213-VІІІ, з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020 року № 1-р/2020, період роботи на Державному підприємстві "Вугільна компанія "Краснолиманська" з 02.03.2015 року по 14.12.2017 року.
Не погодившись з таким рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення норм матеріального права, просив рішення місцевого суду скасувати та прийняти нове, яким відмовити у задоволені позовних вимог.
В обґрунтування зазначено, що у цій справі застосуванню підлягають норми Закону № 1788 з урахуванням рішення Конституційного Суду України № 1-р/2020, а не Закону № 1058. Звертає увагу, що на момент звернення із заявою про призначення пенсії за віком від 14.06.2021 року позивач не досягла 55-річного віку, проте згідно зі спірного рішення про відмову в призначенні пенсії від 18.06.2021 року не мала необхідний пільговий стаж для призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 2.
Справа розглянута у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами відповідно до ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
Суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, встановив наступне.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою України, що підтверджується копією паспорта серії НОМЕР_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .
14.06.2021 року позивачка звернулася із заявою (з доданими до неї документами) про призначення їй пенсії за віком на пільгових умовах до Відділу обслуговування громадян № 6 (сервісного центру) Управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області.
За результатами розгляду заяви позивачки від 14.06.2021 року Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві було прийнято рішення №056650005827 від 18.06.2021 року про відмову в призначенні пенсії, яке оскаржене позивачкою до суду.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 28.09.2021 року у справі №200/9929/21 було визнано протиправним і скасовано рішення відповідача № 056650005827 від 18.06.2021 року "Про пенсійне забезпечення гр. ОСОБА_1 ", зобов`язано відповідача повторно розглянути заяву позивачки від 14.06.2021 року про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 2, застосувавши при призначенні пенсії п. "б" ст. 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 року № 1788-XII в редакції рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020 року № 1-р/2020 у справі № 1-5/2018 (746/15).
21.01.2022 року на виконання рішення суду від 28.09.2021 року у справі № 200/9929/21 Донецьким окружним адміністративним судом був виданий виконавчий лист.
01.02.2022 року Відділом примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) було відкрито виконавче провадження щодо примусового виконання зазначеного вище судового рішення (ВП № 6842083).
02.02.2022 року на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 28.09.2021 року у справі № 200/9929/21 відповідачем було здійснено повторний розгляд заяви позивачки від 14.06.2021 року про призначення пенсії за віком на пільгових умовах та прийнято рішення про відмову позивачці у призначенні пенсії через відсутність необхідного пільгового стажу роботи, який має становити не менше 10 років.
При цьому відповідачем під час прийняття цього рішення, щодо періоду роботи позивача з 23.12.2005 року по 14.12.2017 року, до пільгового стажу за Списком № 2 було зараховано лише період з 23.12.2005 року по 01.03.2015 року.
Пільговий стаж на дату звернення за призначенням пенсії склав 9 років 2 місяці 9 днів, що є недостатнім для призначення пенсії за віком на пільгових умовах, внаслідок чого позивачу було відмовлено у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах.
Листом від 29.07.2022 року № 0500-1801-8/47666 відповідач повідомив Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), що Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 28.09.2021 по справі №200/9929/21 виконано. Повторно розглянуто заяву ОСОБА_1 від 14.06.2021 щодо призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2 з урахуванням вимог суду, застосувавши при призначені пенсії п.“б” ст.13 Закону України “Про пенсійне забезпечення” від 05.11.1991 року №1788-ХІІ в редакції рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020 року № 1-р/2020 по справі № 1-5/2018(746/15) та винесено рішення про відмову у зв`язку з відсутністю 10 років пільгового стажу за Списком № 2 станом на 02.04.2015.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.
03.10.2017 прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» (Закон №2148-VIII), що доповнив Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (Закон №1058-ІV) розділом XIV-1, який містить пункт 2 частини 2 статті 114 такого змісту: «На пільгових умовах пенсія за віком призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.»
Відповідно до статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (Закон №1788-ХІІ) право на пенсію за віком мають чоловіки - після досягнення 60 років і при стажі роботи не менше 25 років, жінки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 20 років.
Згідно з пунктом "б" статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» у редакції, чинній до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» (Закон №213-VІІІ), на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», який набрав чинності з 01.04.2015, збільшено раніше встановлений пунктом "б" статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" вік набуття права на пенсію на пільгових умовах, зокрема, жінкам з 50 років до 55 років.
Разом з тим, відповідно до пункту 1 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020 визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), стаття 13, частина друга статті 14, пункти "б" - "г" статті 54 Закону №1788-ХІІ зі змінами, внесеними Законом №213-VIII.
Крім того, згідно з пунктом 3 резолютивної частини зазначеного рішення суду конституційної юрисдикції застосуванню підлягають стаття 13, частина друга статті 14, пункти "б" - "г" статті 54 Закону №1788-XII в редакції до внесення змін Законом №213-VIII для осіб, які працювали до 1 квітня 2015 року на посадах, визначених у вказаних нормах, а саме: на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи, зокрема, працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць: чоловіки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах; жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.
Отже, рішенням №1-р/2020 від 23.01.2020 Конституційний Суд України визнав неконституційними окремі положення Закону №1788-XII, у зв`язку з чим вони втратили чинність з дня ухвалення цього рішення (пункт 2 резолютивної частини). Одночасно Конституційний Суд України встановив, що підлягають застосуванню відповідні норми у редакції до внесення змін Законом №213-VIII.
Таким чином, на час виникнення спірних правовідносин Закон №1788-XII з урахуванням рішення Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020 встановлював право на пенсію за віком на пільгових умовах за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, для жінок після досягнення 50 років (за наявності стажу роботи та інших умов, визначених в рішенні Конституційного Суду України).
На момент виникнення спірних правовідносин була наявна колізія між нормами Закону №1788-XII з урахуванням рішення Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020 з одного боку, та Законом №1058-ІV - з іншого, в частині віку набуття права на пенсію на пільгових умовах. Перший із цих законів визначав такий вік у 50 років, тоді як другий - у 55 років.
Оскільки норми названих законів регулюють одне і те ж коло відносин, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.11.2021 у справі №360/3611/20, справа №560/12743/21 щодо якої є типовою, дійшла висновку, що вони явно суперечать один одному. Таке регулювання порушує вимогу "якості закону", передбачену Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника (пункт 56 рішення Європейського суду з прав людини від 14.10.2010 у справі "Щокін проти України").
Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.02.2020 у справі №520/15025/16-а сформувала правовий висновок, згідно з яким у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.
Отже, всупереч доводів Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, у цій справі слід застосувати саме норми Закону №1788-XII з урахуванням рішення Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020, а не Закону №1058-ІV.
Щодо доводів апелянта, що на момент звернення із заявою про призначення пенсії за віком від 14.06.2021 року позивач не досягла 55-річного віку, проте згідно зі спірного рішення про відмову в призначенні пенсії від 18.06.2021 року не мала необхідний пільговий стаж для призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 2, суд зазначає наступне.
Відповідно до ст. 48 Кодексу законів про працю України, положення якої кореспондуються зі ст. 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення», трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі - Порядок № 637) основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Пункт 3 Порядку № 637 встановлює, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу органами Пенсійного фонду на місцях приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Відповідно до пункту 20 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (надалі - Порядок), у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (додаток № 5).
У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до якого включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.
Аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Проте, якщо у трудовій книжці не зазначені відомості про умови праці та характер виконуваної роботи, то для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.
Тобто надання уточнюючої довідки необхідне лише у двох випадках: за відсутності трудової книжки як такої або необхідних записів у ній, які визначають право на пільгове пенсійне забезпечення.
Як встановлено матеріалами справи, рішенням від 02.02.2022 року відповідачем до пільгового стажу позивача за Списком № 2 було зараховано лише період з 23.12.2005 року по 01.03.2015 року.
Період роботи позивача з 02.03.2015 року по 14.12.2017 року до пільгового стажу її роботи за Списком № 2 відповідачем не зараховано.
Відповідно до запису № 13 у трудовій книжці позивачки серії НОМЕР_3 від 12.05.1993 року - 08.12.2005 року позивачку було переведена гірником поверхні 2 розряду (місце роботи - ДП "ВК "Краснолиманська").
Записів про звільнення з цієї посади трудова книжка позивачки не містить.
Згідно довідки про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній від 07.06.2021 року № 92 ДП "ВК "Краснолиманська", ОСОБА_1 з 23.12.2005 року по 14.12.2017 року працювала повний робочий день на ДП "ВК "Краснолиманська" та виконувала роботи (відкриті гірничі роботи та роботи на поверхні, підготовка руд, збагачення) за професіями (посадами) "гірник" (породовибірка, дільниця МДРСК), що передбачено Списком 2 розділом 1 підрозділом 1, та "гірник" (основне виробництво), що передбачено Списком 2 розділом 2.
Вказана довідка містить усі відомості, які вимагаються за абз. 2 п. 20 Порядку № 637, та усі необхідні реквізити, підписана уповноваженими посадовими особами підприємства та скріплена печаткою підприємства.
Таким чином, наявні у трудовій книжці позивачки та у довідці від 07.06.2021 року № 92 відомості свідчать, що позивачка у період з 23.12.2005 року по 14.12.2017 року працювала на посаді, віднесеній до Списку № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, зайнятість в яких дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, відповідно до постанов Кабінету Міністрів України від 16.01.2003 року № 36 та від 24.06.2016 року № 461.
Жодних підстав незарахування до пільгового стажу позивачки за Списком № 2 періоду її роботи на ДП "ВК "Краснолиманська" з 02.03.2015 року по 14.12.2017 року відповідачем не наведено в оскаржуваному рішенні.
Суд зауважує, що згідно з первісно прийнятим за заявою позивачки від 14.06.2021 року про призначення пенсії за віком на пільгових умовах рішенням від 18.06.2021 року пільговий стаж позивачки склав 11 років 11 місяців 18 днів.
Дані обставини встановлені також рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 28.09.2021 року у справі № 200/9929/21, яке набрало законної сили.
Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають у застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень. У більш звуженому розумінні дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчиняти конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).
Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 21 травня 2013 року № 21-87а13.
За унормуванням п. 7 ч. 2 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України в разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.
Отже, суд наділений повноваженнями щодо зобов`язання відповідача вчинити певні дії, і це прямо вбачається з п. 4 ч. 2 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України.
За приписами ч. 4 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
При цьому спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
Як встановлено судами, на час звернення до відповідача із заявою про призначення пенсії, позивачка досягла необхідного визначеного пунктом «б» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» віку, мала необхідний страховий та пільговий стаж для призначення пенсії на пільгових умовах за Списком № 2.
Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, позивачка має право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до п. "б" ч. 1 ст. 13 Закону № 1788-ХІІ в редакції до внесення змін згідно із Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" № 213-VІІІ від 02.03.2015 року, з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020 року № 1-р/2020 по справі № 1-5/2018(746/15), з моменту її звернення за призначенням пенсії.
За приписами пункту 1 частини 1 статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Оскільки судом першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги правильно встановлені обставини справи, судове рішення є обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.
Керуючись статями 291, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

                                                         ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13 січня 2023 р. у справі №200/4819/22 – залишити без задоволення.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13 січня 2023 р. у справі №200/4819/22 – залишити без змін.
Повне судове рішення – 16 травня 2023 року.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя:                                                                                                  Т.Г. Гаврищук

Судді:                                                                                                                        А.А. Блохін

                                                                                                                                  І.В. Сіваченко