К И Ї В С Ь К И Й    А П Е Л Я Ц І Й Н И Й    С У Д	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

25 квітня 2023 року                                                                       місто Київ
 
справа № 760/18604/15-ц
апеляційне провадження № 22-ц/824/5904/2023
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
судді-доповідача - Головачова Я.В.,
 
суддів: Нежури В.А., Соколової В.В.,
 
за участю секретаря судового засідання: Осінчук Н.В.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Солом`янського районного суду міста Києва у складі судді Коробенка С.В. від 13 вересня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним,  
 
в с т а н о в и в :
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У жовтні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до       ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним.
 
Позов обґрунтовано тим, що у ОСОБА_1 є хронічні психоневрологічні захворювання, у 1973 році вона перенесла інсульт, після смерті чоловіка залишилася проживати сама.
 
На праві власності їй належала квартира АДРЕСА_1 , однак на початку серпня 2003 року її онук запропонував поїхати нібито в "Районо" для підпису документів онуки ОСОБА_3 , щоб її не забрали в колонію.
 
Про те, що насправді позивач підписала договір дарування 53/100 частини квартири АДРЕСА_1 , на користь         ОСОБА_3 , вона дізналась лише нещодавно після отримання відповіді на адвокатський запит.
 
Посилаючись на те, що наміру дарувати квартиру відповідачу не було; на момент укладення договору позивач була в стані тимчасового психічного розладу; відповідач обманним шляхом змусила подарувати їй квартиру, ОСОБА_1 просила суд визнати недійсним договір дарування частини квартири від 21 липня 2003 року. 
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 13 вересня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Рішення суду мотивовано тим, що позивачем не надано достатніх та належних доказів обставин, що свідчили б про наявність підстав для визнання договору дарування недійсним.
 
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та її узагальнені доводи
 
У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.
 
Скаржник зазначає, що необґрунтованим є висновок суду про відсутність доказів, що підтверджують важкий стан здоров`я ОСОБА_1 з огляду на те, що матеріали справи містять відповідні виписки з лікарень, а також висновок судової психіатричної експертизи від 24 листопада 2016 року № 812, де вказано про наявність певного інтелектуального-мнестичного зниження; оспорюваний правочин укладався під впливом обману та помилки, оскільки позивач не усвідомлювала в повній мірі правову природу та наслідки укладення договору дарування; суд не врахував ту обставину, що позивач не вміє ані писати, ані читати; відповідач ніколи не проживала у спірній квартирі, що свідчить про відсутність підстав для її дарування; суд помилково зазначив, що позивач просила визнати договір недійсним на підставі статті 225 ЦК України, оскільки в дійсності підставами були положення статей 203, 215, 229, 230, 233 ЦК України.
 
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
 
Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 у відзиві на апеляційну скаргу заперечує проти її доводів, оскільки останні є абсолютно безпідставними.
 
Позиція учасників справи, які з`явилися в судове засідання 
 
Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції підтримала апеляційну скаргу з наведених в ній підстав та просила її задовольнити.
 
Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 в суді апеляційної інстанції заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважав, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судом
 
Судом установлено, що ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого органом приватизації Жовтневої райдержадміністрації м. Києва 28 вересня 1993 року № НОМЕР_1, дублікат якого зареєстрований в Київському міському бюро технічної інвентаризації 23 липня 2002 року, реєстраційний № 1893; свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого п`ятою Київською державною нотаріальною конторою 23 серпня 2002 року за реєстровим № 3-1431, зареєстрованого в Київському бюро технічної інвентаризації 29 серпня 2002 року за № 1893, належала квартира АДРЕСА_1 (том І а.с. 216-218).
 
21 липня 2003 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , яка діяла за згодою піклувальника ОСОБА_5 , укладено договір дарування, посвідчений державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори Фещук Н.І., згідно з яким ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_3 53/100 частини квартири АДРЕСА_1 (том І а.с.7).
 
Згідно заяви ОСОБА_3 від 18 липня 2006 року, що була посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ганчук Ю.Я., реєстровий номер 2309, остання зобов`язалась знятися з реєстраційного обліку у спірній квартирі, яка належала ОСОБА_1 (том І а.с.138).
 
1 лютого 2008 року ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_6 47/100 частини квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується копією договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лішневською О.І., зареєстровано в реєстрі за    № 568 (том І а.с. 214).
 
Судом встановлено і сторонами не заперечується, що ОСОБА_1 є бабусею ОСОБА_3 та матір`ю ОСОБА_6 .
 
Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 2 лютого 2016 року у справі було призначено судово-психіатричну експертизу, проведення якої доручено Київському міському центру судово-психіатричних експертиз.
 
Згідно висновку судово-психіатричної експертизи Київського міського центру судово-психіатричної експертизи від 24 листопада 2016 року № 812, складеного судовими експертами Хоменко О.В., Козерацькою О.А. , Рябцевою О.В., під час складання договору дарування від 21 липня 2003 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , виявляла ознаки органічного ураження головного мозку судинного генезису з церебрастенічним синдромом - F 06.8, згідно з МКХ-10, за своїм психічним станом на той період часу усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними.
 
Позиція суду апеляційної інстанції
 
Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права
 
Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.
 
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Оскільки оспорюваний договір дарування частини квартири було укладено в 2003 році, то спір про визнання цього правочину недійсним має вирішуватися на підставі норм, які були чинними в момент його укладення, тобто ЦК УРСР (в редакції, чинній на момент укладення договору дарування).
 
Відповідно до статті 243 ЦК УРСР за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.
 
Договір дарування опосередковує перехід майна від однієї особи до іншої, при цьому дарувальник і обдарований є юридично рівноправними суб`єктами.
 
Для договору дарування необхідна наявність взаємного волевиявлення сторін, без якої цей договір не вважається укладеним. Договір дарування завжди є безоплатним договором. У зв`язку з цим дарувальник не має права вимагати від обдарованого зустрічних дій майнового характеру. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому, і тому він належить до реальних договорів. Майно, що передається за договором дарування, переходить у власність від однієї особи (дарувальника) до іншої (обдарованого). Тому майно, що передається, повинне бути власністю дарувальника.
 
Договір дарування укладається в формі, яка визначається загальними правилами цивільного законодавства про форму договорів (статті 43, 44, 46 ЦК УРСР).
 
Договір дарування нерухомого майна повинен бути нотаріально посвідчений (частина 3 статті 244, частина 1 статті 227 ЦК УРСР ).
 
Недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі. Нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу (частина 1 статті 45, частина 1 статті 47 ЦК УРСР 1963 року).
 
Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.
Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.
 
Статтею 55 ЦК УРСР було передбачено, що угода, укладена громадянином, хоч і дієздатним, але який в момент її укладення перебував у такому стані, коли він не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними, може бути визнана судом недійсною за позовом цього громадянина.
 
Згідно з частиною 1 статті 56 ЦК УРСР угода, укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, може бути визнана недійсною за позовом сторони, яка діяла під впливом помилки. При цьому особа повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення.
 
Відповідно до статті 57 ЦК УРСР угода, укладена внаслідок обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною, а також угода, яку громадянин був змушений укласти на вкрай не невигідних для себе умовах внаслідок збігу тяжких обставин, може бути визнана недійсною за позовом потерпілого або за позовом державної чи громадської організації.  
 
Згідно частини 1 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
 
Одним з основних принципів цивільного судочинства є принцип диспозитивності, що передбачено у пункті 5 частини 3 статті 2 та статті 13 ЦПК України, за яким суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
 
Відповідно до положень частини 3 статті 12, частини статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Згідно із частиною 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
 
Відповідно до частини 1 статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
 
Згідно статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
 
Відповідно до частини 1 статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
 
У частині 1 статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
 
Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування частини квартири, позивач вказувала, що вона перебувала в стані тимчасового психічного розладу через хвороби та похилий вік, не розуміла значення своїх дій, а тому правочин було укладено під впливом тяжкої обставини.
 
Разом з тим, згідно висновку судово-психіатричної експертизи Київського міського центру судово-психіатричної експертизи від 24 листопада 2016 року № 812       ОСОБА_1 на момент укладення спірного договору була здатна усвідомлювати  значення своїх дій.
 
Також позивач вказувала, що ОСОБА_3 обманула її щодо суті правочину, оскільки вона вважала, що підписує документ для того щоб онуку не забрали до колонії. Тобто позивач вчинила помилку внаслідок обману зі сторони відповідача. Більше того вона ніколи не хотіла дарувати свою квартиру.   
 
Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. 
 
Помилкою слід вважати неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений.
 
Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.
 
При цьому обставини, щодо яких помилилася сторона правочину мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.
 
Обман слід розуміти як певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. При обмані наслідки правочину, що вчиняється, є відомими й бажаними лише для однієї зі сторін. Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину. Обман, як і помилка, щодо мотивів правочину не має істотного значення.
 
Обравши способом захисту своїх прав визнання договору дарування недійсним, позивач в силу положення ЦПК України щодо змагальності сторін зобов`язана була довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог, що нею не виконано і у даній справі було її процесуальним обов`язком.
 
Під час розгляду справи, позивач не довела обставин, з якими вона пов`язувала недійсність оспорюваного договору дарування, згідно із заявленими в суді першої інстанції позовними вимогами.
 
Установивши, що оспорюваний договір дарування від 21 липня 2003 року за формою і змістом відповідає вимогам щодо таких правочинів, його укладено у письмовій формі та нотаріально посвідчено державним нотаріусом, який встановив особи і наявність волевиявлення ОСОБА_1 , як дарувальника, цей договір виконано і реалізовано шляхом реєстрації ОСОБА_3 права власності на частину квартири, а позивач не довела підстав його  недійсності, суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.
 
Посилання у апеляційній скарзі на те, що в матеріалах справи достатньо доказів на підтвердження важкого стану здоров`я ОСОБА_1 , у висновку судово-психіатричної експертизи також вказано про наявність певного інтелектуального-мнестичного зниження  
є необґрунтованими, оскільки по своїй суті підтверджуються лише усними показами свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_6 . 
 
Матеріали справи дійсно містять докази проблем зі здоров`ям у ОСОБА_1 , однак не на момент укладення спірного правочину, а у значно пізніший період (2012- 2016 роки). Крім того, факт усвідомлення позивачем значення своїх дій при укладенні договору підтверджується висновком судово-психіатричної експертизи. Поняття "тяжкого стану здоров`я" є цілком оціночним і в даному випадку колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції.
 
Крім того, колегія суддів звертає увагу на наявні в матеріалах справи копії трудової книжки ОСОБА_9 , згідно записів якої, у період з 1999 року по 2013 рік вона займалася трудовою діяльністю, що спростовує доводи апеляційної скарги в частині вкрай незадовільного фізичного стану позивача (том І а.с. 15, 44). 
 
Доводи апеляційної скарги про те, що оспорюваний правочин укладався під впливом обману та помилки, оскільки позивач не усвідомлювала в повній мірі правову природу та наслідки укладення договору дарування, позивач не вміє ані писати, ані читати відхиляються судом апеляційної інстанції, оскільки матеріали справи не містять жодного доказу на підтвердження цих обставин. 
 
Натомість суд апеляційної інстанції бере до уваги, що 1 лютого 2008 року ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_6 47/100 частини спірної квартири, що в сукупності з іншими обставинами свідчить про її обізнаність з фактом дарування 53/100 частини квартири своїй онуці у 2003 році.
 
Та обставина, що відповідач не проживає у спірній квартирі не впливає на чинність спірного договору дарування.
 
Посилання у апеляційній скарзі на невірне застосування судом першої інстанції норм матеріального права не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду.
 
У відповідності до частин 2, 4 статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини як джерела права.
 
Згідно із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.
 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року). Зокрема, у пункті 23 рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. 
 
Ураховуючи встановлені судом обставини, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для відхилення апеляційної скарги і залишення рішення суду першої інстанції без змін.
 
Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд
                
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.
 
Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 13 вересня 2022 року залишити без змін.
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
 
Повний текст постанови складений 27 квітня 2023 року.

 
 
Головуючий                                                       Судді: